Кита̄б’ус-саля̄т

КНИГА

ЗА

НАМĀЗА

Подготвил:

Хюсеин Хилми Ъшък

Бисмилля̄хиррахма̄ниррахӣм

За човека има три вида живот – земен, гробен и отвъден. В първия душата е заедно с тялото и го дарява с живот. Ако го напусне, тялото умира. Дори то да бъде разложено и превърнато в пръст или бъде изгорено и превърнато в пепел, или бъде изядено от диво животно и изчезне като материя, душата няма да се изгуби. За нея ще започне гробен живот, в който има чувства, но няма движения. В Деня на възкресението за нея ще бъде създадено тяло, с което ще заживее вечно в Дженнета [Рая] или Джехеннема [Ада].

За да бъдат хората щастливи и на двата свята, трябва да приемат исляма. Постигането на земно щастие се изразява във водене на спокоен живот, а на отвъдно – във влизане в Рая. Тъй като Алла̄ху теа̄ля̄ проявява голяма милост към Своите раби, Той им показва пътя на щастието, посредством пророците, защото хората не биха го намерили с възможностите на своя ум. Никой пророк не е говорел от само себе си, а е предавал само знанията, които му били съобщени от Алла̄ху теа̄ля̄. Пътят на щастието, показан от тях, се нарича религия. Рeлигията, донесена от Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича ислям. От Āдем (алейхисселя̄м) до днес са били изпратени хиляди пророци. Последният от тях е Мухаммед (алейхисселя̄м). Религиите на всички предишни пророци били подложени на изопачение. За придобиване на щастие, днес, няма друг изход, освен да се изучи ислямът. Той се състои от знания за вярата, в които трябва да се повярва от сърце, и знания за заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄ [ахкя̄м-и исля̄миййе], които трябва да се изпълняват с тяло. Тези знания се научават от книгите на ехли суннитските учени [учените по правия път], а не от опасните книги на невежите и еретиците [отклонените групи]. Преди хилядната година по Хиджра¹ из ислямските държави е имало много ехли суннитски учени. Сега няма нито един. Из библиотеките по цял свят биха могли да бъдат намерени оригиналите и преводите на техните арабски и персийски книги, които са многобройни. Всички материали в книгите на издателство “Хакӣкат Кита̄беви” [Hakîkat kitâbevi] са взети от тези източници. Четете книгите на “Хакӣкат Кита̄беви”, за да постигнете щастие.

НАСТАВЛЕНИЕ: Мисионерите се опитват да разпространят християнството; евреите – Талмуда, истанбулското книгоиздателство Хакӣкат Кита̄беви – исляма, а масоните работят за унищожението на всички религии. Онези, които са разумни, образовани и справедливи, ще разберат и осъзнаят истината и ще съдействат за нейното разпространение. С това си дело ще помогнат на всички хора да намерят пътя на земното и а̄хиретско щастие. По-полезна и ценна услуга от тази не би могла да има. Книгите, които днешните християни наричат Тора (Тевра̄т) и Евангелия (Инджӣли), са написани от човешка ръка. Това го признават и те. Свещеният Кора̄н, за разлика от тях, е чист и непокътнат, както го е низпослал Алла̄ху теа̄ля̄. Всички равини и свещеници трябва да прочетат – внимателно и безпристрастно – книгите на “Хакӣкат Кита̄беви” и да положат старание за разбиране на тяхното съдържание.

ПРЕДИСЛОВИЕ

Започвам книгата за нама̄за с Е’ӯзу Бесмеле. Хвала на Алла̄ху теа̄ля̄. Саля̄т и селя̄м за Неговите избрани и любими раби, и на най-високопоставения сред тях – Мухаммед (алейхисселя̄м). Добри молитви да бъдат за чистите роднини на този велик Пророк и на справедливите му и верни сподвижници (ридва̄нулла̄хи теа̄ля̄ алейхим еджма’ӣн).

В земния живот добрите неща са смесени с лошите. Човек, за да постигне щастие и спокойствие, трябва винаги да върши първите. Поради изключителната Си милост, Алла̄ху теа̄ля̄ е създал сила, която да разграничава доброто от злото. Тази сила се нарича ум, разум. Чистият и здрав разум изпълнява много добре тази своя задача и никога не греши. Вършенето на грехове и следването на страстите разболяват сърцето и разума, който губи способността да разграничава доброто от злото. Алла̄ху теа̄ля̄, проявявайки милост, е извършил тази работа, като е оповестил добрите неща чрез Своите пророци и повелил тяхното изпълнение. Оповестил и вредните неща и възбранил тяхното вършене. Съвкупността от тези заповеди и забрани се нарича религия. Религията, към която ни призовава Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича ислям. Днес на света има само една непроменена и неизопачена религия. Тя е ислямът. Хората, за да постигнат спокойствие, трябва да следват исляма, т.е. да станат мюсюлмани. За целта не са нужни никакви формалности от рода на отиване при има̄ми или мюфтии. Първо, трябва да се повярва от сърце, второ, да се изучат заповедите и забраните на исляма, и трето, да се изпълнят.

За да се встъпи в исляма е нужно да се каже Келиме-и шеха̄дет² и да се повярва в неговия смисъл. За да се повярва правилно в значението му, трябва да се повярва съгласно книгите на суннитските учени. Онези, които следват тези книги, ще получат сто шехӣдски сева̄ба. Учените на четирите мезхеба се наричат ехли суннитски. Условията на вярата са обяснени подробно в турската книга “Herkese Lâzım Olan Îmân” [и в българския ѝ превод “Вярата, нужна на всеки”]. Препоръчваме Ви я!

Мюсюлманите днес са разделени в три групи. Първата са истинските мюсюлмани, които следват пътя на Есха̄б-и кира̄м. Наречени са ехли суннет или суннити, или фирка-и на̄джиййе, т.е. групата, която ще се спаси от Джехеннема. Втората се състои от враговете на Есха̄б-и кира̄м. Наричат се шиити или фирка-и да̄лле, т.е. отклонено течение. Третата се състои от враговете на шиитите и суннитите. Назовани са вахабити или недждити, защото се появили в област Неджд, (Централна) Арабия. Понякога се наричат и фирка-и мел’ӯне, защото обвиняват мюсюлманите в неверие и ги наричат мушрици (съдружаващи). Това е написано в турските книги “Kıyâmet ve Âhıret” и “Se’âdet-i Ebediyye”. Пророкът ни (алейхисселя̄м) e проклел такива хора. Онези, които разделиха мюсюлманите на три групи, са юдеите и англичаните.

Хората, които следват своите страсти, и онези, които имат болни сърца, независимо от групата, към която принадлежат, ще отидат в Ада. Всеки вярващ трябва винаги да повтаря “Ля̄ иля̄хе иллялла̄х” [Няма друг бог, освен Аллах], за да прочисти своя нефс от невежеството (създадено у него по природа) и греховете. А за да изчисти сърцето си, т.е. за да се спаси от неверието и греховете, предизвикани от нефса, шейта̄на, лошите приятели и вредните книги, трябва да казва “Естагфируллах” [О, Аллах! Прости ми!]. Молитвите на онези, които следват исляма, без съмнение се приемат. Ясно е, че онзи, който не кланя нама̄з, гледа незабулени жени и яде от хара̄м, не следва исляма. Молитвите на такива хора не се приемат.

Най-важната заповед – след вярата – е нама̄зът. Да се кланя петкратен нама̄з е фарз-и айн (задължение) за всеки мюсюлманин. Пропускането е голям грях: в ханбелӣтския мезхез е куфр [т.е. онзи, който не кланя, напуска исляма]. Вижте книгата “Га̄йетуттахкӣк”! За да се изпълнява правилно, трябва да се изучат необходимите знания. Сметнахме, че ще е полезно да предадем знанията за нама̄за, на които ни учи нашата религия, по сбит и съкратен начин. Събрахме информацията от множество книги на ислямски учени. Всеки мюсюлманин трябва непременно да изучи тези неща и да ги научи на децата си.

За да се изпълнява правилно е нужно да се наизустят някои свещени знамения и молитви. Трябва да се знае поне толкова, колкото нама̄зът да стане състоятелен. Тези неща трябва да се научат от някой ходжа или приятел, който ги чете и произнася правилно.

Правилното четене на свещения Кора̄н – всеки трябва да знае това – се научава чрез посещаване на курсове. Децата също трябва да бъдат изучени.

Изписването на свещения Кора̄н с латински (или кирилски) букви е невъзможно. Трябва да се чете оригиналът. Изучаването на това е много лесно. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Тези, които учат децата си на Кора̄н-и керӣм или ги пращат на учители, за всяка негова буква ще получат наградата на десетократно посещение на Кяабе. В Съдния ден на главите им ще бъде поставена корона (ще постигнат високи степени). Всички ще ги виждат и ще им се възхищават.”

Нека Алла̄ху теа̄ля̄ ни стори от онези, които имат правилна вяра, учат знанията за нама̄за и го изпълняват коректно, и вършат праведни дела!

Мӣля̄дӣ Хиджрӣ Шемсӣ Хиджрӣ Камерӣ

2001 1380 1422

СЪДЪРЖАНИЕ

Предисловие

Нама̄зът е велика заповед

Първа част

Вяра и нама̄з

Всеки човек първо трябва да повярва

Вярата трябва да бъде правилна

Ехли синнутската вяра

Условията на вярата

Вяра в Алла̄ху теа̄ля̄

Съфа̄т-и за̄тиййе

Съфа̄т-и субӯтиййе

Вяра в меля̄икетата

Вяра в книгите

Вяра в пророците

Вяра в отвъдния живот

Вяра в съдбата

Втора част

Нашите поклонения и нама̄зът

Какво е иба̄дет (поклонение)

Кой се нарича мукеллеф

Еф’а̄л-и мукеллефӣн (Ахкя̄м-и исля̄миййе)

1 – Фарз

2 – Ва̄джиб

3 – Суннет.

4 – Мустехаб.

5 – Муба̄х

6 – Хара̄м.

7 – Мекрӯх

8 – Муфсӣд

Условия на исляма

1 – Келиме-и шеха̄дет

2 – Нама̄з.

3 – Зекя̄т.

4 – Говеене.

5 – Хадж.

Трета част

Да се кланя нама̄з

За кого е фарз (задължителен) нама̄зът?

Състояния на хора, изпълняващи нама̄з

Поучителен ислямски разказ: Нама̄з, който освободил от затвора

Поучителен ислямски разказ: Домът му изгоря

Поучителен ислямски разказ: Водата в тенджерата

Поучителен ислямски разказ: Стрелата, която се забила в крака му

Поучителен ислямски разказ: Упойващото лекарство

Поучителен ислямски разказ: Саможертва за нама̄за

Четвърта част

Видове нама̄з

Петкратен нама̄з

Неща, които са задължителни (фарз) по време на нама̄з

Условията на нама̄за

1-Таха̄рет от хадес

Вземане на абдест

Фарзовете на ритуалното измиване (абдест)

Как се извършва абдест?

Суннетитe на абдеста

Едебите (мустехабите) на абдеста

Неща, които са забранени при изпълнение на абдест

Използване на мисва̄к

Някои правила, които трябва да се спазват по време на абдест

Неща, които развалят абдеста

Неща, които не развалят абдеста

Улеснения за абдест (Месх на мест и рана)

Гусюл (Цялостно измиване на тялото)

Фарзовете на гусюл абдеста

Суннетите на гусюл абдеста

Как се извършва гусюл?

Разяснение (за хора, които имат пломби или покрития на зъбите си)

Менструация (хайз) и следродилен период (нифа̄с) при жените

Тейеммум

Фарзовете на тейеммума

Суннетите на тейеммума

Необходимо е да се обръща внимание на следните неща по време на тейеммум

Как се прави тейеммум?

Неща, които развалят тейеммума

Ползите от абдест, гусюл и тейеммум

2- Таха̄рет (изчистване) от неджа̄сет (мръсотия)

Груба мръсотия

Лека мръсотия

Истинджа̄

Истибра̄

3-Сетр-и аврет (Аврет частите и забулването на жените)

4-Истикба̄л-и къбле (Обръщане към къбле)

5-Времената за нама̄з

Разяснение (Как се кланя нама̄з и говее на полюсите)

Еза̄н и ика̄мет

Кога се чете еза̄н и ика̄мет?

Разяснение (Допустимо ли е да се чете еза̄н по високоговорител)

Как се чете еза̄н

Значенията на думите в еза̄на

6-Възнамерение

7- Тахрӣме (ифтита̄х) текбӣр

Рукновете на нама̄за

1 - Къям

2 – Кира̄ет (къраат).

3 – Руку.

4 – Седжде

5 – Ка’де-и ахӣре

Как се извършва нама̄з

Ва̄джибите на нама̄за

Седжде-и сехв (седжде, което се прави при сбъркване или забравяне)

Седжде-и тиля̄вет

Седжде-и шукр.

Суннетите на нама̄за

Мустехабите на нама̄за

Мекрӯхите на нама̄за

Неща, които са мекрӯх извън нама̄за

Неща, които развалят нама̄за

Причини, поради които е допустимо да се разваля нама̄з

Неща, поради които е фарз да се разваля нама̄з

Групов нама̄з

Условия, на които трябва да отговаря има̄мът

Нама̄зът на месбӯк

Достойнствата на ифтита̄х текбӣра

Поучителен ислямски разказ: Месждидът, построен в двореца

Петъчен нама̄з

Фарзовете на джум’а нама̄за

Как се извършва петъчен (джум’а) нама̄з?

Суннетите и едебите на петъчния ден:

Байрам нама̄з

Как се извършва байрам нама̄з?

Тешрӣк текбӣр:

Подготовка за смъртта

Какво представлява смъртта?

Смъртта е истина

Джена̄зе (погребален) нама̄з

Условията на джена̄зе нама̄за

Фарзовете на погребалния нама̄з

Суннетите на джена̄зе нама̄за

Как се извършва джена̄зе нама̄з?

Тера̄вӣх нама̄з

Как се изпълнява тера̄вӣх?

Пета част

Нама̄з по време на пътуване

Нама̄з по време на заболяване

Каза̄ (пропуснати) нама̄зи

Разяснение: (Допустимо ли е вместо суннетите да се изпълнява каза̄ нама̄з?)

Как се извършват каза̄ нама̄зи?

Шеста част

Тези, които не изпълняват нама̄з

Достойнствата на кланящите нама̄з

Същността на нама̄за

Съвършенствата на нама̄за

Тайните на нама̄за

Молитва, която се чете след нама̄з

Мъдростите в нама̄за (нама̄зът и нашето здраве)

Седма част

Иска̄т за нама̄за

Как се прави иска̄т и девир (девр)?

Осма част

32 и 54 фарза

32 фарза

54 фарза

Куфр (неща, които изкарват човек от исляма)

Големите грехове

Девета част

Могат ли свещените знамения и молитви да се напишат на латиница или кирилица?

Значенията на молитвите, които се четат в нама̄за

НАМА̄ЗЪТ Е ВЕЛИКА ЗАПОВЕД

От Āдем (алейхисселя̄м) до днес във всяка религия е било заповядано да се изпълнява ежедневен еднократен нама̄з. Времената за нама̄з на предишните религии били събрани на едно място и сторени фарз (задължение) за всеки вярващ в Мухаммед (алейхисселя̄м). Да се извършва нама̄з не е условие на вярата, но да се вярва, че неговото извършване е фарз, е условие на вярата.

Нама̄зът е стълба на религията. Този, който извършва нама̄з непрекъснато, правилно и изрядно, ще изгради своята религия и ще издигнe сградата на исляма, а некланящият ще разруши своята религия и сградата на исляма. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Главата на религията ни е нама̄зът.” Както няма човек без глава, така няма и религия без нама̄з.

Нама̄зът е първата заповед след вярата. Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил нама̄за фарз, за да се покланят рабите само на Него. В над сто знамения от Кора̄н-и керӣм е повелено да се кланя нама̄з. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Алла̄ху теа̄ля̄ заповяда петкратния нама̄з и обеща, че ще въведе в Рая онези, които ги извършват с уважение и съблюдение на условията.”

Нама̄зът е най-ценното поклонение. В един хадӣс-и шерӣф се казва: “Онзи, който не извършва нама̄з, няма дял от исляма.” Пак в един хадӣс-и шерӣф се изтъква: “Нама̄зът е онова, което отличава мюсюлманина от неверника.” Т.е. мюсюлманинът се кланя винаги, неверникът – никога, а лицемерът – понякога. Двуличниците ще бъдат подложени на много тежко мъчение в Ада. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “В Съдния ден онзи, който не е кланял нама̄з, ще намери Алла̄ху теа̄ля̄ разгневен.”

Да се извърши нама̄з означава да се мисли за величието на Алла̄ху теа̄ля̄ и да се осъзнае собственото нищожество. Онзи, който е осъзнал това, винаги ще върши добро и не ще бъде в състояние да причини зло никому. Сърцето на онзи, който възнамерява да застане пред Него по пет пъти на ден, ще се изпълни с ихля̄с (искреност). Всяко движение, което е заповядано да се извърши в нама̄за, е полезно за сърцето и тялото.

Груповият нама̄з в джамиите сближава сърцата на мюсюлманите. С това те се заобичват и осъзнават, че са братя. Възрастните стават милостиви към малките, а малките се научават на уважение към големите. Богатите помагат на бедните, а силните на слабите. Здравите, когато не видят болните си братя в джамиите, отиват да ги посещават в домовете им. Състезават се, за да се сдобият с благата вест, оповестена в следния хадӣс-и шерӣф: “Алла̄ху теа̄ля̄ е помощникът на онзи, който се притичва в помощ на своя брат по религия.”

Нама̄зът пази от грозни, лоши и забранени деяния и става изкупление за прегрешенията. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Петкратният нама̄з е като река, която тече пред къщите ви. Ако някой се къпе в нея по пет пъти на ден, по тялото му няма да остане мръсотия. По същия начин малките грехове на онзи, който изпълнява петте ежедневни нама̄за, се опрощават.”

Нама̄зът е по-високопоставен от всички дела и поклонения след вярата в Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговия Пророк. Ето защо трябва да се изпълнява, като се обръща внимание на всички негови фарзове, ва̄джиби, суннети и мустехаби. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “О, общност и Есха̄б мой! Нама̄зът, извършен съблюдавайки правилата му, е най-висшестоящото дело сред обичаните от Алла̄ху теа̄ля̄ дела. Той е суннета на пророците. Той е обичан от ангелите. Той е сиянието на ма’рифета [познанието на Алла̄ху теа̄ля̄], земята и небесата. Той е силата на тялото. Той е изобилието на препитанието. Той е причина за приемане на молитвата. Той е застъпникът пред меля̄икето (ангела) на смъртта. Той е светлина в гроба. Той е отговор за Мункер и Некӣр. Той е сянка над него в Съдния ден. Той е подслон от огъня на Ада. Той е онова, което кара да се премине през моста Съра̄т като светкавица. Той е ключът на Рая. Той е корона в Рая. За му’мините Алла̄ху теа̄ля̄ не е дал нищо по-важно от нама̄за. А ако имаше по-висшестоящо поклонение от нама̄за, първо него щеше да даде. Защото някои ангели постоянно са в къя̄м, някои в руку, някои в седжде, а някои в тешеххуд. Той събра всичко това в един рекят нама̄з и го подари на вярващите, защото нама̄зът е главата на вярата, стълба на религията, словото на исляма и ми’ра̄джът (възнесението) на вярващите. Той е светлината на небето. Той е спасителят от Ада.”

Един ден хазрети Али (радиялла̄ху анх ве керремалла̄ху веджхех) пропуснал следобедния (икинди) нама̄з. От тъга се хвърлил по един хълм. Плакал и стенел. Когато Пророкът ни Мухаммед Мустафа̄ (саллялла̄ху алейхи ве селлем) се осведомил за това, отишъл при него заедно със своите сподвижници и го видял. Султанът на Вселената (саллялла̄ху алейхи ве селлем) също заплакал. Отправил молитва и слънцето отново се издигнало. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) казал: “О, Али! Вдигни си главата! Слънцето още се вижда на хоризонта.” Хазрети Али (радиялла̄ху анх) се зарадвал много и извършил нама̄з.

Една нощ хазрети Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх) е изпълнил много поклонения, но към края на нощта е потънал в дълбок сън и пропуснал витр (витир). Преди сутрешния нама̄з е тръгнал след Пророка ни и се доближил до него пред вратата на месджида. Започнал да стене и да се моли: “О, Расӯляллах! Помогнете ми, изпуснах витр!” Пророкът ни също заплакал. При това дошъл Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) и му казал: “О, Расӯляллах! Кажи на Съддӣк, че Алла̄ху теа̄ля̄ го опрости.”

Една нощ големият евлия Ба̄йезӣд Биста̄мӣ (куддисе сиррух) се унесъл в дълбок сън и пропуснал сутрешния нама̄з. Толкова горчиво и продължително плакал, че накрая е дочул глас, който му казал: “О, Ба̄йезӣд! Простих твоя пропуск. Заради плача те дарих с награда за седемдесет хиляди извършени нама̄за.” След няколко месеца Ба̄йезӣд Биста̄мӣ (куддисе сиррух) отново заспал тежко, но този път е дошъл сатаната и го бутнал за благословения крак. Казал му:

- Стани, ще изпуснеш нама̄за!

- О, проклетнико! – казал зачуден хазрети Ба̄йезӣд Биста̄мӣ. – Как така ме будиш за нама̄з, при условие, че ти (изобщо) не желаеш да се кланя?

- В онзи ден, когато се успа, спечели сева̄б за седемдесет хиляди извършени нама̄за благодарение на продължителния плач. Аз, имайки предвид това, реших да те събудя, за да спечелиш само един сева̄б – отвърнал шейта̄нът.

Големият евлия хазрети Джунейд Багда̄дӣ е казал: “Един час в земния живот е по-добър от хиляда години в Съдния ден, защото в този един час може да се извърши праведно и прието от Алла̄ху теа̄ля̄ дело, но в другите хиляда години не би могло да се извърши нищо.” Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Ако някой съзнателно съедини един нама̄з с друг (т.е. ако съзнателно го изпусне) ще гори осемдесет хукбета в Ада.” Едно хукбе е равно на осемдесет а̄хиретски години, а един ден – на хиляда земни години.

Затова, о, братко по религия! Не губи време с безполезни неща и проумей важността му. Разпредели го за най-ценните дела. Любимият ни Пророк е казал: “Прекарването на време с безполезни неща е най-голямата беда.” Кланяй на време, за да не съжаляваш в Съдния ден и за да постигнеш много голям сева̄б! В един хадӣс-и шерӣф се казва: “За онзи, който е пропуснал един нама̄з и умрял преди да го навакса, ще бъдат отворени седемдесет прозорци от Ада и ще бъде измъчван до Деня на възкресението.” Онзи, който умишлено пропуска един нама̄з и не страда за него, ще напусне исляма или ще умре като неверник. Какво ли би могло да се каже за онези, които дори не се сещат за него и не го приемат като задължение? Учените от четирите мезхеба единогласно са казали, че всеки, който не отдава значение на нама̄за и не го приема като задължение, става муртед (вероотстъпник). Хазрети Абдулганӣ Наблюсӣ – в “Хадӣкатун недиййе”, в частта за злините, причинени от езика – казва: “Онзи, който не кланя съзнателно и не иска да навакса, и не се страхува, че ще бъде мъчен за това, напуска исляма, т.е. става вероотстъпник).”

-------------------------

Хазрети има̄м Рабба̄нӣ в 275. писмо от първия том на “Мектӯба̄т” казва:

“Вие постигнахте това благо чрез научаване на ислямските знания и разпространяване на законите на ислямското право (фъкх, фикх). Из онези места се бяха настанили невежеството и бид’атите. Алла̄ху теа̄ля̄ ви благослови с обичта на възлюбените Си раби. Той ви стори средство за разпространение на исляма. Ето защо правете всичко възможно, за да разпространите религиозните знания и правилата на фикха³. Тези две неща стоят в основата на всички щастия. Те са посредници за извисяване и причини за спасение. Старайте се много и се изявете като духовник! Покажете правия път на тамошните хора, като им повелявате повелените и възбранявате забранените от исляма неща! В 19. знамение на сӯра Муземмил по смисъл се казва: “Без съмнение това е наставление за онзи, който иска доволството на своя Господ (Алла̄ху теа̄ля̄)!”

Първа част

ВЯРАТА И НАМА̄ЗЪТ

Всеки човек първо трябва да повярва

Алла̄ху теа̄ля̄ иска хората да постигнат мир и спокойствие на този свят и безкрайно щастие в отвъдния. За целта им повелил да вършат полезните неща, довеждащи до щастие, и възбранил вредните, ставащи причина за гибел. Вярата е първата заповед на Алла̄ху теа̄ля̄. Тя е нужна и крайно наложителна за всички хора.

Речниковото значение на думата ӣма̄н (вяра) е “да познаваш някого като абсолютно правдив и да му вярваш”, но значението му в исляма е “Да се знае и вярва, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е пророкът на Аллах и небия (вестоносец) от Него; да се вярва накратко в онова, което е съобщил накратко и подробно в онова, което е съобщил подробно, и да се повтаря Келиме-и шеха̄дета толкова, колкото е възможно. Силната вяра е такава, че както знаем, че огънят изгаря, а змията убива с отровата си, и бягаме от тях, така да вярваме – без никакво съмнение – и във величието на Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговите качества, и да се стремим към Неговите доволство и Лик, и да бягаме от Неговия гняв. Вярата трябва да се настани в сърцето здраво, като надпис върху мрамор.”

Вярата се състои в харесване и приемане от сърце на всичко, което е казал Мухаммед (алейхисселя̄м). Онзи, който вярва така, се нарича му’мин и мюсюлманин. Всеки мюсюлманин трябва да следва Мухаммед (алейхисселя̄м) и върви по пътя му. Неговият път е пътят на Кора̄н-и керӣм и се нарича ислям. За да се последва Мухаммед (алейхисселя̄м), първо трябва да се повярва в него, а после да се изучат правилата на исляма. След това трябва да се пристъпи към изпълняване на заповедите (фарзовете) и отбягване на забраните (хара̄мите). После трябва да се изпълняват суннетите и отбягват мекрӯхите. След това идва ред и на муба̄хите.

Вярата представлява основата на нашата религия. Алла̄ху теа̄ля̄ не приема и не харесва нито едно от поклоненията и благодеянията на онези, които нямат вяра. Онзи, който желае да стане мюсюлманин, трябва първо да повярва; после да научи гусюл, абдест и нама̄з, а след това – когато им дойде редът – всички други фарзове и хара̄ми.

Вярата трябва да е правилна

Знанията, придобивани чрез сетивните органи и разума (научните знания), са помощници на вярата, защото чрез тях става ясно, че редът във Вселената не е случаен, а е създаден от един Творец. Да се повярва означава да се научат и приемат знанията, които последният пророк Мухаммед (алейхисселя̄м) е предал от Алла̄ху теа̄ля̄. Да се каже “Ще повярвам ако знанията за вярата съответстват на моя разум” е равносилно на отричане на пророците. Религиозните знания не са открития на разумните хора. Нещата, предадени от Пророка Мухаммед (алейхисселя̄м), трябва да се учат от книгите на ехли суннитските учени и да се вярва както е посочено там. За постигане на един правилен ӣма̄н са необходими още следните неща:

1. Вярата трябва да е постоянна и силна. Човек не бива да мисли да я напуска дори за секунда. Онзи, който каже “Ще напусна исляма след три години”, става кя̄фир още същия момент.

2. Вярата трябва да е между надеждата и страха. Човек трябва да се страхува от наказанието на Алла̄ху теа̄ля̄, но и за секунда да не губи надежда от милостта Му. Той трябва максимално да страни от вършене на какъвто и да било грях и да се страхува от губене на вяра заради него. Дори да е извършил всички грехове, мюсюлманинът никога не бива да губи надежда в прошката на Алла̄ху теа̄ля̄. Той трябва да се разкайва за своите грехове, защото разкайващият се е като онзи, който никога не е извършил грях.

3. Трябва да се повярва преди сетния дъх, защото в този момент се вдига завесата от очите и се показват всички състояния на отвъдното. След като ги видят, всички неверници възжелават да станат мюсюлмани, но вярата, която Създателят приема, е тази, която е в неведомото, т.е. повярвано е преди да се види (именно в това е изпитанието). Вярата във видяното не се приема. В този (критичен) момент се приема единствено покаянието на мюсюлманите.

4. Трябва да се повярва преди слънцето да е изгряло от запад. Това е един от големите признаци за наближаване на края на света. Всички хора, които станат свидетели на това събитие, ще повярват в исляма, но тази им вяра няма да се приеме. Вратата на покаянието ще се затвори.

5. Трябва да се знае, че никой, освен Алла̄ху теа̄ля̄, не знае неведомото (тайните неща). Т.е. само Алла̄ху теа̄ля̄ знае неведомото и онези, на които е съобщил. Меля̄икетата, джиновете, шейта̄ните и дори пророците не знаят неведомото, но Алла̄ху теа̄ля̄ може да дари Своите пророци и праведни раби със знания за неведомото.

6. Без крайна необходимост (липса на друг изход) не бива да се отхвърля някоя заповед на религията, която касае вярата и делата. Онзи, който без крайна необходимост (принуда), омаловажава някоя заповед или забрана на исляма, или се подиграва с Кора̄н-и керӣм, ангелите, пророците и знанията, предадени чрез тях, напуска исляма. Ако ги прави поради липса на друг изход (бил е заплашен със смърт например), не става неверник.

7. В необходимите и ясни знания, повелени от исляма, не бива да има съмнение. Ако някой се осъмни например, че нама̄зът е фарз, а виното, алкохолът, хазартът, лихвата и рушветът са хара̄м или ако каже “Това е халял!” за един известен хара̄м, или “Това е хара̄м!” за един халял, напуска исляма.

8. Трябва да се вярва така, както ислямът изисква, т.е. както е повелил Мухаммед (алейхисселя̄м), а не така, както разумът побира или философите и фалшивите учени одобряват.

9. Мюсюлманите трябва да обичат и чувстват вражда само в името на Аллах. Трябва да обичат приближените раби на Алла̄ху теа̄ля̄ (т.е. мюсюлманите) и да не обичат онези, които проявяват вражда към исляма с дела и писания. Мястото на тази вражда е сърцето.

[Към немюсюлманите и чужденците трябва да се отнасяме със сладкодумие и усмихнато лице. С красивия си морал трябва да ги привличаме към исляма.]

10. Трябва да се вярва така, както са вярвали мюсюлманите, които не са напуснали пътя на Пророка (алейхисселя̄м) и неговите сподвижници. Правилна е тази вяра, която съответства на сунитската. [Сто шехӣдски сева̄ба ще получат онези мюсюлмани, които следват истинските религиозни книги, написани от ехли суннитските учени. Всички учени на четирите мезхеба се наричат ехли суннитски. Техен водач е има̄м а’зам (великият има̄м) Ебӯ Ханӣфе. Те са написали това, което са научили от сподвижниците. А вторите, от своя страна, са предали онова, което чули от него.]

ЕХЛИ СУННИТСКАТА ВЯРА

Човек, за да стане мюсюлманин, трябва да повярва. Това е първото условие. А правилната вяра зависи от това дали се вярва съгласно ехли суннитското вероубеждение или не. Първата задача на всички разумни и полово зрели мъже и жени е да научат знанията за вярата от книгите на суннитските учени и да повярват в тях. Спасението от огъня в Съдния ден зависи от вярата, на която ни учат те. От Ада ще бъдат избавени само хората, следващи техния път. Тези хора се наричат суннити или ехли суннет.

В един хадӣс-и шерӣф се казва: “Моята общност ще се раздели на 73 групи. Само една ще бъде спасена от изтезанието на Ада. Останалите ще отидат в него.” Всяка една от тези групи твърди, че е по правия път и че само тя е онази група, за която се съобщава, че ще бъде спасена от Ада. В 54. свещен а̄йет на сӯра Му’минӯн и 32. свещен а̄йет на сӯра Рӯм по смисъл се казва [ислямските учени са казали, че тези а̄йети носят следния смисъл]: “Всяка група се радва като смята, че е по правия път.” Въпреки това Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е разкрил признака на групата, която ще се спаси, като казал: “Хората в тази група са онези, които са по моя път и този на моя Есха̄б (сподвижниците).” Онзи, който не обича дори един от сподвижниците, напуска пътя на ехли суннет, а който се отдели от този път, става неверник или ехли бид’ат (еретик).

ПРИЗНАЦИТЕ НА

ПОСЛЕДОВАТЕЛИТЕ НА ЕХЛИ СУННЕТ

Алла̄ху теа̄ля̄ е доволен от мюсюлманите, които вярват съгласно суннитската вяра. Тази вяра има множество условия. Суннитските учени ги обяснили по следния начин:

1. Да се вярва в шестте условия на вярата, т.е. в съществуването и единството на Алла̄ху теа̄ля̄, и в това, че Той няма съдружник и подобен; в Неговите ангели, книги и пророци; в отвъдния живот и в това, че доброто и злото са създадени от Алла̄ху теа̄ля̄. (Тези неща са изброени в Āменту.)

2. Да се повярва, че последната книга на Алла̄ху теа̄ля̄ (Кора̄н-и керӣм) е Негово слово.

3. Мюсюлманинът никога не бива да има съмнение в своята вяра.

4. Всички от Есха̄б-и кира̄м, които са повярвали и имали честта да видят Пророка ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) приживе, трябва да бъдат обичани много. Не бива да се петнят четиримата му халӣфи, близките му роднини и благословени жени.

5. Поклоненията не бива да се приемат за части на вярата. Мюсюлманите, които вярват в заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄, но не ги изпълняват поради мързел, не напускат исляма. Но онзи, които не отдава значение и омаловажава хара̄мите или се подиграва с исляма, става кяфир.

6. Не бива да се наричат “неверници” онези, които са ехли къбле (къбля), (т.е. казват, че вярват в Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговия пророк Мухаммед (алейхисселя̄м)), но имат и грешни убеждения.

7. Допустимо е да се изпълнява нама̄з зад всеки мюсюлманин, за когото не се знае, че открито върши грях. Това е валидно и за командирите и управниците, които водят мюсюлманите в байрамските и петъчните нама̄зи.

8. Мюсюлманите не бива да въстават срещу управниците. Въставането е равносилно на причиняване на фитне (раздор, безредие, анархия) и води до различни беди. Трябва да молим Алла̄ху теа̄ля̄ да им отреди праведни дела и да ги наставляваме с благи думи, за да престанат с греховните си деяния.

9. За всички мъже и жени е джа̄из (позволено) да правят месх (избърсват с влажна ръка) върху мест (кожени чорапи) без да има оправдание или крайна необходимост за това. Върху боси крака и чорапи не се прави.

10. Трябва да се повярва, че Ми’ра̄джът (възнесението) на Пророка (саллялла̄ху алейхи ве селлем) се е осъществил духом и тялом. Тези, които казват, че Ми’ра̄джът се е случил на сън, напускат ехли суннет.

В Рая мюсюлманите ще видят Алла̄ху теа̄ля̄. В Съдния ден пейгамберите (пророците) и праведните раби ще се застъпят. Въпросите в гроба са истина. Наказанието в гроба ще е за тялото и душата едновременно. Кера̄метите на евлиите са истина. Кера̄метите са необикновени явления, които се случват при евлиите (любимите раби на Алла̄ху теа̄ля̄). Това са неща, които са извън обичая на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. отвъд физичните, химичните и биологичните закони. Те са дарове от Негова страна и са толкова многобройни, че не биха могли да бъдат отречени. В гробния живот душите чуват това, което живите вършат и говорят. За душите на мъртъвците могат да се пращат сева̄бите (наградите) от четения Кора̄н-и керӣм, дадената милостиня и всякакви други извършени поклонения. Това е полезно за тях и става причина за отслабване или премахване на мъчението. Вярата във всички тези неща е от признаците на ехли суннет.

УСЛОВИЯТА НА ВЯРАТА

Условията на вярата са шест и са изброени в Āменту. Расӯлюллах (саллялляллаху алейхи ве селлем) е съобщил, че същността на вярата е в приемането на шест неща. Ето защо първото задължение на мюсюлманите към техните деца е да ги сторят да наизустят текста и смисъла на Āменту.

Āменту: “Āменту билля̄хи ве Меля̄икетихи ве Кутубихи ве Русулихи вел Йевмил-а̄хири ве бил Кадери хайрихи ве шеррихи миналла̄хи теа̄-ля̄ вел-ба’су ба’дел мевти хаккун, ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдухӯ ве расӯлюх.”

Първо условие

Вяра в Алла̄ху теа̄ля̄

“Āменту билля̄хи” означава “повярвах в съществуването и единството на Алла̄ху теа̄ля̄. Приех със сърце и потвърдих с език.” Алла̄ху теа̄ля̄ съществува и е един. Думата “един” има две речникови значения. Първото е “числото, което е половината на две и е първото от числата.” Второто значение е “единство по отношение на липса на съдружник и подобен.” Ето, тук се има предвид не единството на Алла̄ху теа̄ля̄ като число, а като единство по отношение на липса на съдружник и подобен. Т.е., по отношение на същност и качества Той е безподобен. Както същността и качествата на творенията не приличат на тези на Създателя, така и същността и качествата на Създателя не приличат на тези на нито едно от творенията Му.

Алла̄ху теа̄ля̄ е създателят на всички части и клетки на творенията. Никой не може да знае истината за Неговата същност. Той е пречист от всичко, което идва в ума и съзнанието. Не е позволено да се мисли за Неговата същност. Трябва да се наизустят Неговите качества и имена, които са посочени в Кора̄н-и керӣм и да се потвърди Неговата божественост чрез тях. Всички Негови качества са изначални и безкрайни. Неговата същност не се намира никъде и Алла̄ху теа̄ля̄ е пречист от шестте посоки, които са нам известни. Т.е. не е отпред, отзад, отдясно, отляво, отгоре или отдолу. За Него би могло да се каже само, че “Той знае и вижда всичко.”

Качествата на Алла̄ху теа̄ля̄ са четиринадесет. Шест от тях се наричат Съфа̄т-и за̄тиййе, а осем – Съфа̄т-и субӯтиййе. Трябва да се наизустят и да се знае техния смисъл: това е крайно необходимо.

СЪФĀТ-И ЗĀТИЙЙЕ

1 – Вуджӯд: Алла̄ху теа̄ля̄ съществува. Неговото съществуване е изначално. Той е ва̄джиб-ул вуджӯд, т.е. Неговото съществуване е необходимо.

2 – Къдем: Съществуването на Алла̄ху теа̄ля̄ няма начало.

3 – Бека̄: Съществуването на Алла̄ху теа̄ля̄ няма край. Никога няма да изчезне. Както не е възможно да има съдружник, така и да има небитие по отношение на Неговите същност и качества.

4 – Вахда̄ниййет: Алла̄ху теа̄ля̄ няма съдружник и подобен в същността, качествата и делата.

5 – Муха̄лефетун-лилхава̄дис: Същността и качествата на Алла̄ху теа̄ля̄ не приличат на същността и качествата на нито едно създание.

6 – Къя̄м би-нефсихи: Алла̄ху теа̄ля̄ съществува винаги. Той няма нужда от пространство. Той съществуваше, когато нямаше материя и пространство. Пречист е от всякакви нужди. Каквато е била Неговата същност преди създаването на тази Вселена, такава ще остане и завинаги.

СЪФĀТ-И СУБӮТИЙЙЕ

1 – Хая̄т: Алла̄ху теа̄ля̄ е жив, но Неговият живот не наподобява живота на създанията Му. Той е специфичен за Неговата същност и е изначален и безкраен.

2 – Илм: Алла̄ху теа̄ля̄ знае всичко. Неговото знание не е като знанието на създанията. Той вижда и знае как в тъмна нощ мравка ходи върху черна скала. Знае мислите, преминаващи през сърцата на хората и техните възнамерения. В Неговото знание не настъпва промяна. То е изначално и безкрайно.

3 – Сем’: Алла̄ху теа̄ля̄ чува без средство и посока. Неговият слух не е като този на рабите Му. Това Негово качество, както всички останали, е изначално и безкрайно.

4 – Басар: Алла̄ху теа̄ля̄ вижда. Вижда без средства и условия. Неговото виждане не е чрез око.

5 – Ира̄дет: Алла̄ху теа̄ля̄ притежава воля и създава каквото пожелае. Всичко съществува с Неговата воля. Няма сила, която да пречи на волята Му.

6 – Кудрет: Силата на Алла̄ху теа̄ля̄ стига за всичко. За Него няма нищо трудно.

7 – Келя̄м: Алла̄ху теа̄ля̄ говори, но не чрез средства, букви, глас или език.

8 – Теквӣн: Алла̄ху теа̄ля̄ е създател. Няма друг създател, освен Него. Той създава всичко. За друг, освен за Алла̄ху теа̄ля̄, не е позволено да се казва “създател [или “създаде, създава”]”.

Не е възможно да се проумеят същините на качествата на Алла̄ху теа̄ля̄. И в това отношение Той няма съдружник и подобен.

Второ условие

ВЯРА В МЕЛЯ̄ИКЕТАТА

Ве меля̄икетихи: Това означава “повярвах в меля̄икетата на Алла̄ху теа̄ля̄”. Те са раби на Алла̄ху теа̄ля̄ и се подчиняват на заповедите Му. Не вършат грехове и нямат пол. Не се женят. Живи са, но не се хранят, не пият и не спят. Те са материални, телесни същества, сътворени от светлина. Притежават ум. Най-високопоставените сред тях са четири на брой.

1 – Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м): Неговото задължение е да носи откровение на пророците и да предава заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄.

2 – Исра̄фӣл (алейхисселя̄м): Неговото задължение е да протръбява с Рога. При първото протръбяване всяко живо същество, освен Алла̄ху теа̄ля̄, което чуе звука, ще умре, а при второто протръбяване всички ще бъдат наново съживени.

3 – Микя̄ӣл (алейхисселя̄м): Има задължения, свързани с пращането на препитанията, евтинията, изобилието, немотията, скъпотията и движенията на всякаква материя.

4 – Азра̄ӣл (алейхисселя̄м): Има задачата да отнема душите на хората.

След тях има други четири групи меля̄икета. Меля̄икетата, наречени Хамеле-и Арш са четири на брой. Приближените ангели се наричат Мукаррабӣн, меля̄икетата на мъчението – Керӯбия̄н, а меля̄икетата на милостта – Рӯха̄нӣя̄н. Името на най-високопоставеното дженнетско меля̄ике е Ридва̄н, а джехеннемско – Ма̄лик. Меля̄икетата в Ада се наричат зеба̄нии. Меля̄икетата са най-многобройните създания. На небесата няма празно място, където да не се покланят.

Трето условие

ВЯРА В КНИГИТЕ

Ве кутубихи: Това означава “Повярвах в книгите, низпослани от Алла̄ху теа̄ля̄.” Те били низпослани на някои от пророците или чрез ангела Джебра̄ӣл, или бидейки написани върху скрижал, или Алла̄ху теа̄ля̄ е сторвал пророците да ги чуят без посредничеството на ангел. Всички тези книги са слово на Алла̄ху теа̄ля̄. Те са изначални и безкрайни. Не са създания и са истинни. Известни са ни сто и четири небесни книги. Десет сухӯфа (малки книги) са низпослани на Āдем (алейхисселя̄м) [Адам], петдесет – на Шӣт (алейхисселя̄м), тридесет – на Идрис (алейхисселя̄м), а десет – на Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м) [Авраам]. Тевра̄тът (Тора) е даден на Мӯса̄ (алейхисселя̄м), Зебӯр (Псалми) – на Да̄вуд (алейхисселя̄м), Инджӣл (Евангелие) – на Ӣса̄ (алейхисселя̄м) [Исус], а Кора̄н-и керӣм – на Мухаммед (алейхисселя̄м).

За да могат хората да живеят в спокойствие на този и да постигнат безкрайно щастие в отвъдния свят, Алла̄ху теа̄ля̄ им е изпратил книги, посредством многобройни пророци, като се започне от първия човек и пророк Āдем (алейхисселя̄м) и се стигне до последния пророк Мухаммед (алейхисселя̄м). В тях им е разяснил знанията за вярата и делата и им дал информация за всичко, от което се нуждаят.

Кора̄н-и керӣм е последната книга, пратена от Алла̄ху теа̄ля̄. След неговото низпославане законите на всички предишни книги били отменени. Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) е донесъл Кора̄н-и керӣм за двадесет и три години. Той се състои от 114 сӯри и 6236 свещени знамения. В някои книги е посочена по-различна цифра, защото някои дълги знамения са преброени като няколко по-кратки. Кора̄н-и керӣм не е претърпял никаква промяна откакто е низпослан, няма и да претърпи отсега нататък. Кора̄н-и керӣм е слово на Аллах. Никой не би могъл да подготви подобна книга: това е отвъд човешките възможности. Никой не би могъл да каже дори едно подобно знамение (а̄йет).

След смъртта на Пророка ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) неговият първи халӣф хазрети Ебӯ Бекр-и Съддӣк е събрал на едно място всички знамения на Кора̄н-и керӣм и така се появил мусхафът. Всички сподвижници [мюсюлмани, видели Мухаммед (алейхисселя̄м)] единогласно са казали, че този мусхаф е словото на Алла̄ху теа̄ля̄. Осма̄н (радиялла̄ху анх), третият халӣф, е заповядал да препишат този мусхаф по шест пъти и всяко едно от тези копия е изпратил до една определена област.

Свещеният Кора̄н трябва да се чете от оригинала. Книги, написани с други букви, не се наричат Кора̄н-и керӣм. По време на четене трябва да се съблюдават следните неща:

а) Трябва да се чете с абдест, когато се държи в ръка; да се проявява концентрация и да се обръща срещу къбле.

б) Трябва да се чете бавно и съсредоточено.

в) Да се чете, гледайки в мусхафа и изговаряйки правилно и точно всяко едно знамение.

г) Да се чете според теджвӣда.

д) Да се има предвид, че това, което се чете, е слово на Алла̄ху теа̄ля̄.

е) Да се съблюдават заповедите и забраните на Кора̄н-и керӣм.

Четвърто условие

ВЯРА В ПРОРОЦИТЕ

Ве русулихи: Това означава “Повярвах в пейгамберите (пророците) на Алла̄ху теа̄ля̄.” Пророците са избрани хора. Тяхното задължение е да насочват хората по правия – харесван от Него – път. Всички пророци са предали една и съща вяра. Трябва да вярваме, че всички те притежават седем качества.

1 – Исмет: Невършене на грехове. Те не вършат нито един малък или голям грях, който е бил или ще бъде забранен в някоя религия.

2 – Ема̄нет (благонадеждност): Пророците са верни във всяко отношение. Никога не злоупотребяват с доверието.

3 – Съдк: Пророците са верни и честни в думите, делата и всички свои постъпки. Никога не лъжат.

4 – Фета̄нет: Пророците са изключително интелигентни и разумни. Никой човек с недостатъци – като слепота и глухота – не е ставал пророк. Нито една жена не е била натоварена с пророческа мисия.

5 – Теблӣг: Онова, което пророците казвали и разяснявали на хората, са го научавали от Алла̄ху теа̄ля̄ чрез откровение. Заповедите и забраните, които предали, не са техни собствени мисли и разсъждения. Те съобщили всичко, което им е било повелено.

6 – Ада̄лет: Пророците никога не са извършили жестокости и несправедливости. Заради никого не се отклонили от пътя на справедливостта.

7 – Емнул-азл: Те никога не губят своето пророчество. Те са пророци и в този, и в отвъдния свят.

Всеки пророк, донесъл нова религия и закон, се нарича расӯл. Пейгамбер, който не е донесъл нова религия, а e призовавал към тази на предишен пророк, се нарича небӣ (небия). Да се вярва в пророците означава да не се прави разлика между тях и да се знае, че всеки един от тях е избран от Алла̄ху теа̄ля̄ и говори истината. Отричането на един е равносилно на отричане на всички.

Човек не би могъл да стане пророк с лични усилия, гладуване, правене на много поклонения или понасяне на тежки изпитания. Това става единствено с избиране от страна на Алла̄ху теа̄ля̄. Броят на пророците не е известен с точност. Известно е, че са повече от сто двадесет и четири хиляди. Триста и тринадесетима или триста и петнадесетима от тях са расӯл. Шестима измежду тях са притежатели на най-високи степени. Наричат се улю’л-азм. Това са Āдем, Нӯх, Ибра̄хӣм, Мӯса̄, Ӣса̄ и хазрети Мухаммед Мустафа̄ (алейхимусселя̄м). Имената на тридесет и трима от тях са известни. Това са: Āдем, Идрис, Шӣт, Нӯх, Хӯд, Са̄лих, Ибра̄хӣм, Лӯт, Исма̄’ӣл, Исхак, Йа’кӯб, Йӯсуф, Еййӯб, Шуайб, Мӯса̄, Ха̄рӯн, Хъдър, Йӯша’ бин Нӯн, Илйа̄с, Елйеса’, Зулкифл, Шем’ӯн, Ишмоил, Йӯнус бин Мета̄, Да̄вуд, Сюлейма̄н, Люкма̄н, Зекериййа̄, Йахия̄, Узейр, Ӣса̄ бин Мерйем, Зулкарнейн и Мухаммед (алейхи ве алейхимуссаля̄ту весселя̄м).

Имената на двадесет и осмина от тях са известени в Кора̄н-и керӣм. Не е сигурно дали Зулкарнейн, Люкма̄н, Узейр и Хъдър са пейгамбери или не. Написано е в тридесет и шесто писмо от втория том на книгата “Мектӯба̄т” на хазрети Мухаммед Ма’сӯм, че преданията, в които се казва, че Хъдър е бил пейгамбер, са силни. В сто осемдесет и второ писмо пише: “Това, че Хъдър (алейхисселя̄м) се появява в човешка форма и върши някои дела, не доказва, че е жив. Алла̄ху теа̄ля̄ е дал позволение на душата му – както е дал на душите на пророците и евлиите – да се появява в човешка форма. Виждането на тези форма не доказва, че е жив.”

Нашият пророк МУХАММЕД (алейхисселя̄м)

Той е Пейгамберът (Пророкът) на Алла̄ху теа̄ля̄ и Негов любим. Мухаммед (алейхисселя̄м) е най-високопоставеният и последен пророк. Името на баща му е Абдуллах. Родил се е в Мекка на 20. април 571 г. – нощта срещу сутринта на дванадесети рабӣ’ул-еввел, понеделник. Баща му е починал преди неговото раждане. Когато Мухаммед (алейхисселя̄м) е бил на шест годишна възраст – починала майка му, а на осем – дядо му. След това е останал и израснал при чичо си Ебӯ Та̄либ. На двадесет и пет годишна възраст се е оженил за Хадӣдже-тул-кубра̄. От нея му се родили четири дъщери и двама синове. Името на първия му син е бил Ка̄съм и затова го наричали понякога Ебул-Ка̄съм. На четиридесет годишна възраст му е било съобщено, че е Пророкът на всички хора и джинове. След три години е започнал открито да призовава към вярата. Една нощ – тогава е бил на петдесет и две години – бил пренесен от Мекка в Йерусалим и оттам в небесата. Това пътуване се нарича Ми’ра̄дж. Видял е дженнетите, джехеннемите и Алла̄ху теа̄ля̄. Петкратният нама̄з е станал фарз (задължителен) именно през тази нощ. През 622 г. – според историците – се е преселил от Мекка в Медӣна по заповед на Алла̄ху теа̄ля̄. Това пътуване се нарича Хиджра (Преселение). Влязъл е в село Куба̄, намиращо се до Медӣна, в понеделник 8. рабӣ’ул-еввел (20.09.622 г). Този честит ден e поставил начало на мюсюлманския календар – Хиджрӣ шемсӣ. Началото на месец мухаррем същата година (петък, 16 юни) е прието за начало на календара Хиджрӣ камерӣ. Една лунна година се равнява на дванадесет завъртания на луната около земята. Починал през единадесета година по Хиджра [632 г.], на 12. рабӣ’ул-еввел, понеделник преди обяд. Нощта срещу сряда е бил погребан в стаята, в която починал. Тогава е бил на 63 години по лунния и 61 години по слънчевия календар.

Мухаммед (алейхисселя̄м) е бил белокож и най-красив сред всички хора, макар да не е разкривал тази си красота пред всеки. Животът на хората, които са го виждали на живо и дори на сън, преминава в удоволствие и радост. Той е по-високопоставен от всички хора – от създаването на света до края му. Превъзхожда всички по отношение на разум, красив морал и физическа сила.

Още като дете на два пъти е потеглял за Шам, заедно с търговците, но се върнал обратно от Бусра̄. След това не е пътувал за никъде. Той е бил неграмотен, т.е. не е ходил на училище и не е взел уроци от никого, но въпреки това знаел всичко. Т.е. каквото мислел и искал да научи, Алла̄ху теа̄ля̄ му го съобщавал. При него е идвал ангел на име Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) и му казвал каквото пожелае.

Благословеното му сърце свети като слънце и излъчва нӯр (светлина). Неговите сияния на знанието и познанието на Алла̄ху теа̄ля̄ се разпространяват по земите, небесата и всички пространства, подобно на радиовълни. Сега те се разпространяват наоколо от гроба му. Силата на излъчване нараства ежемоментно. Както за приемане на електромагнитните вълни е нужен радио приемник, така и за приемане на неговите сияния е нужно сърце, което вярва в него, обича го и се изчиства, напредвайки по неговия път. Онзи, който има подобно сърце, приема тези сияния и започва да ги излъчва (отразява) наоколо. Такива велики хора се наричат eвлии (любими раби на Алла̄ху теа̄ля̄). Сърцето на онзи, който познава, вярва и обича такъв евлия и проявява благоприличие в негово присъствие, ще започне да получава нӯр и фейз⁴: ще се изчисти и усъвършенства. Същото става и когато се мисли за него с уважение и любов. Както Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил слънчевата енергия причина за укрепване на нашето тяло, така е сторил и сърцето на Мухаммед (алейхисселям) и сиянията, извиращи от него, причина за укрепване на душите и сърцата. Както хранителните вещества, които укрепват човека физически и му дават сила, се появяват благодарение на слънчевата енергия, така и думите и писанията на евлиите, които стават храна за сърцето и душата, се появяват благодарение на сиянията, извиращи от благословеното сърце на Мухаммед (алейхисселям).

Алла̄ху теа̄ля̄ е изпратил Кора̄н-и керӣм на Мухаммед (алейхисселя̄м) посредством едно меля̄ике на име Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м). Заповядал е на хората онова, което им е нужно и полезно в земния и отвъдния живот, а вредните ги възбранил. Съвкупността от всички тези заповеди и забрани се нарича ислямска религия, ислям или ахкя̄м-и иля̄хиййе.

Всяка дума на Мухаммед (алейхисселя̄м) е правилна, ценна и полезна. Онзи, който вярва в тях, се нарича му’мин или мюсюлманин. Онзи, който не харесва дори една дума на Мухаммeд (алейхисселя̄м), се нарича кя̄фир (неверник). Алла̄ху теа̄ля̄ обича мюсюлманина и няма да го остави в Ада за вечно. Или изобщо няма да го вкара там, или ако го вкара – поради някой грях – ще го изведе накрая. Неверникът, от друга страна, не може да влезе в Рая. Ще отиде направо в Ада и никога няма да излезе оттам. Вярата и обичта към Расӯлюллах е в основата на всички щастия, спокойствия и добрини, а отричането е в основата на всички болки, страдания и злини.

Той е превъзхождал всички пророци по знание, познаване на Алла̄ху теа̄ля̄, величие, силна вяра, решителност, мъдрост, интелект, щедрост, смирение, нежност, милосърдие, търпение, усилие, лоялност, вярност, смелост, внушителност, героизъм, красноречие, целомъдрие, красота, доброта, срамежливост, милост, страх от Алла̄ху теа̄ля̄ и откъснатост от преходни неща. Прощавал всички неприятности, причинени му от приятели и врагове. Не отмъщавал на никого. Когато в битката при Ухуд безверници го ранили в лицето и счупили благословения зъб, казал: “О, Господи, прости им! Не знаят!”

Красивите нрави на Мухаммед (алейхисселя̄м) са били изключително многобройни. Всеки мюсюлманин трябва да се запознае с тях и да ги придобие: ето това е начинът за спасение от бедите и страданията на земния и отвъдния живот, и постигане на застъпничеството на Султана на двата свята (саллялла̄ху алейхи ве селлем). В хадӣс-и шерӣф се казва: “Придобийте нрава на Алла̄ху теа̄ля̄!”

ЕСХА̄Б-И КИРА̄М

Мюсюлманите, имали честта да видят благословеното лице на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м) и чуят сладките му думи, се наричат Есха̄б-и кира̄м. Най-високопоставеният човек за всички времена, след пророците, е Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх). Той е първият халӣф. След него най-високопоставен сред хората е Фа̄рӯк-и а’зам – вторият халӣф Омер бин Хатта̄б (радиялла̄ху анх). След него най-високопоставен сред хората е третият халӣф на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) – Осма̄н бин Аффа̄н (радиялла̄ху анх) – съкровище от добрини, източник на вяра и духовно познание. След него най-достоен сред хората е четвъртият халӣф на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) Али бин Ебӯ Та̄либ – лъвът на Алла̄ху теа̄ля̄ и притежателят на удивителни превъзходства. От свещените хадӣси се разбира, че хазрети Фа̄тима, хазрети Хадӣдже, хазрети Āише, хазрети Мерйем и хазрети Āсийе са най-високопоставени сред земните жени. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Фа̄тима е най-високопоставена сред дженнетските жени, а Хасен (Хасан) и Хюсеин са най-високопоставени сред дженнетските младежи.”

След тях най-високопоставени са ашере-и мюбешшере – десетимата сподвижници, благовестени с Дженнет. Това са хазрети Ебӯ Бекр-и Съддӣк, Омер-ул-Фа̄рӯк, Осма̄н бин Аффа̄н, Али бин Ебӯ Та̄либ, Ебӯ Убейде бин Джерра̄х, Талха, Зубейр бин Авва̄м, Са’д бин Ебӯ Вакка̄с, Са’ӣд бин Зейд и Абдуррахма̄н бин Ауф (ридва̄нулла̄хи теа̄ля̄ алейхим еджма’ӣн). След тях са участниците в битката при Бедр, след това – участниците в битката при Ухуд, а след тях – присъствалите на Бӣ’ат-ур-ридва̄н.

Eсха̄б-и кира̄м са жертвали своите живот и имот по пътя на Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и му помагали. За всички нас е ва̄джиб да споменаваме имената на всеки от тях с почит и любов. Никак не е допустимо да изговаряме думи, непристойни за тяхното величие. Неуважителното споменаване на техните имена е проява на заблуда и отклонение.

Човек, който обича Расӯлюллах, трябва да обича и всички негови саха̄-бии (другари), защото в хадӣс-и шерӣф се казва: “Този, който обича моя Есха̄б, ги обича, защото обича мен. Този, който не обича тях, не обича и мен. Този, който нарани тях, ще е наранил мен. А наранилият мен, ще е наранил Алла̄ху теа̄ля̄. А наранилият Алла̄ху теа̄ля̄, без съмнение ще бъде изтезаван.” В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Когато Алла̄ху теа̄ля̄ поиска да стори добро на eдин от моята общност, поставя в сърцето му любов към моя Есха̄б: той ги обича така, както обича и себе си.” В деня на смъртта на Пророка ни (алейхисселя̄м) в Медӣна е имало тридесет и три хиляди саха̄бии. Броят на всички сподвижници е бил над сто двадесет и четири хиляди.

Има̄мите на четирите мезхеба и другите учени

Има само един правилен път по отношение на вяра и това е мезхебът ехли суннет вел-джема̄’ат. Има четирима велики има̄ми, които са показали правилния път на всички мюсюлмани по света и станали причина за правилно изучаване на религията на Мухаммед (алейхисселя̄м) – без промени и изопачение. Първият е има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфe Нума̄н бин Са̄бит. Той е от най-големите ислямски учени и е главатарят на ехли суннет. Вторият е има̄м Ма̄лик бин Енес, третият е има̄м Мухаммед бин Идрӣс Ша̄фи’ӣ, а четвъртият Ахмед бин Ханбел (рахметулла̄хи алейхим еджма’ӣн).

Днес всеки, който не следва един от тези има̄ми, е в голяма опасност, защото се е отклонил от правилния път. Ние написахме тази книга съгласно ханефӣтския мезхеб. Знанията за нама̄за са взети от книгите на големите учени на мезхеба и опростени.

Двама сред учениците на тези четирима има̄ми са достигнали до много високо равнище в областта на знанията за вяра и така мезхебите в ӣма̄на (вярата) са станали два. Правилната вяра, която е в съответствие с Кора̄н-и керӣм и свещените хадӣси, е само тази, която е разпространявана от тези два мезхеба. Вярата на ехли суннет, която е групата по правия път, е разпространена по цял свят от тези двама има̄ми. Единият от тях е Ебӯ Мансӯр Ма̄турӣдӣ, а вторият Ебӯл-Хасен Алӣ Еш’арӣ.

Тези двама има̄ми разпространили една и съща вяра. Между тях съществуват някои разлики, но те не са важни. В същността са еднакви. Ислямските учени са похвалени в Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите. В едно знамение по смисъл[, предаден от учените по тефсӣр (тълкувание)] се казва: “Може ли да са равни знаещите и незнаещите?” В друго знамение се казва: “О, мюсюлмани! Питайте знаещите за онова, което не знаете.”

В хадӣс-и шерӣфи се казва:

“Алла̄ху теа̄ля̄ и ангелите, и всяко живо същество се молят за онзи, който учи хората на добро.”

“В Съдния ден поред ще се застъпят първо пророците, после учените и след тях шехӣдите (мъчениците).”

“О, хора! Знайте, че знанието се придобива чрез научаване от учен.”

“Учете знание! Да се учи знание е вид иба̄дет (поклонение). На преподаващия и учещия наука ще бъдат дадени наградите на джиха̄да (борба по пътя на Алла̄ху теа̄ля̄). Да се изучи знание е като да се даде милостиня. Да се придобие знание от учен е като да се извърши техеджуд нама̄з.”

“Да се учи наука е по-голям сева̄б от всички на̄филе иба̄дети [т.е. иба̄дети, които не попадат в категориите фарз и ва̄джиб], защото е полезна и за учещия, и за онези, които той ще изучи.”

“На човек, който се научава, за да учи другите, се дава сева̄ба на съддӣците.”

“Знанието е съкровище. Неговият ключ е да се пита и учи.”

“Учете и преподавайте знание!”

“Всичко си има източник. Източникът на таква̄ (да се въздържа от забранени неща, страхувайки се от Алла̄ху теа̄ля̄) са сърцата на евлиите.”

“Да се учи знание е изкупление за греховете.”

Пето условие

ВЯРА В ОТВЪДНИЯ ЖИВОТ

Вел йевмил а̄хири: Това означава “повярвах в Сетния ден”. Този ден започва със смъртта и продължава до края на Съдния ден. Нарича се “последен”, защото няма да бъде последван от нощ, или защото идва след този свят. Не е известено кога ще настъпи края на света и никой не може да го узнае, но Мухаммед (алейхисселя̄м) е съобщил някои признаци, предвещаващи неговото наближаване. Някои от тях са следните: ще дойде хазрети Мехдӣ; Ӣса̄ (алейхисселя̄м) ще слезе от небето в Шам; ще се появи Деджа̄л; Йе’джудж и Ме’джудж ще предизвикат големи неприятности; слънцето ще изгрее от запад; ще се случат силни земетресения; религиозните знания ще бъдат забравени; вършенето на грехове ще зачести; неверници и нечестивци ще заемат ръководни постове; заповедите на Алла̄ху теа̄ля̄ няма да се изпълняват; хара̄мите (забранените неща) ще се вършат навсякъде; от Йемен ще се появи огън; небесата и планините ще се разпаднат; слънцето и луната ще потъмнеят и др.

Въпросите, задавани в гроба са истина. Всички, включително и децата, трябва да наизустят отговорите на тези въпроси, които ще бъдат задавани от ангелите Мункер и Некӣр. И те са: “Господът ми е Аллах; пророкът ми е Мухаммед (алейхисселя̄м); религията ми е ислямът; книгата ми е Кора̄н-и керӣм; къблето ми е Кяа̄бе-и шерӣф; мезхебът ми по вяра е ехли суннет вел джема̄’ат, а мезхебът по отношение на дела – мезхебът на има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфe.” В Съдния ден всички ще бъдат съживени и събрани на място, наречено Махшер. Книгите с делата на праведниците ще им бъдат дадени отдясно, а на лошите отзад или отляво. Освен неверието и съдружаването, Алла̄ху теа̄ля̄ – ако пожелае – би опростил другите грехове, но и би могъл да накаже и за малък грях.

Везната, наречено Мӣза̄н, с която ще бъдат претеглени делата, е истина. Мостът Сира̄т (Съра̄т) по заповед на Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде изграден над Ада. Басейнът Кевсер, с който специално бил дарен Мухаммед Мустафа̄ (саллялла̄ху алейхи ве селлем), е истина.

Шефа̄’атът (застъпничеството) е истина. Застъпничеството ще е за големите и малките грехове на онези мюсюлмани, които са умрели без да се покаят за тях. Застъпничеството ще се осъществи от пророците, евлиите, праведниците, меля̄икетата (ангелите) и от онези, на които Алла̄ху теа̄ля̄ позволи, и застъпничеството им ще бъде прието.

Дженнетът (Раят) и Джехеннемът (Адът) в момента съществуват. Дженнетът е над седемте небеса, а Джехеннемът е под всичко. Дженнетът има осем врати, като от всяка се влиза в отделен Дженнет. Джехеннемът има седем слоя. Мъченията се усилват от първо към седмо ниво.

Шесто условие

ВЯРА В СЪДБАТА

Ве бил-кадери, хайрихи ве шеррихи миналла̄хи теа̄ля̄: Това означава “Повярвах, че доброто и лошото (по отношението на създаване) е от Алла̄ху теа̄ля̄.” Всяко добро или зло, всяка полза или вреда, печалба или загуба – сполетели хората – идват с позволението на Алла̄ху теа̄ля̄.

Желанието на Алла̄ху теа̄ля̄ относно съществуването на нещо се нарича кадер (съдба). Създаването на творението, чието съществуване е пожелано, се нарича каза̄, но понякога двете понятия се използват като синоними.

Алла̄ху теа̄ля̄ е дал ира̄де [желание, воля] на рабите и го сторил причина за създаване на делата. Когато човек поиска да направи нещо, Алла̄ху теа̄ля̄ създава неговото дело ако и Той пожелае. Ако човек не пожелае, Алла̄ху теа̄ля̄ също не пожелава и не създава това дело.

Онзи, който желае по-задълбочено да научи ехли суннитската вяра, за която дадохме кратка информация досега, нека прочете персийската книга “И’тика̄дна̄ме”, разпространявана от “Хакӣкат Кита̄беви” и написана от гордостта на ислямските учени и големия евлия Мевля̄на̄ Ха̄лид-и Багда̄дӣ. Преводът на турски (направен от Фейзуллах Ефенди) носи името “Herkese Lâzım Olan Îmân” [Българският превод се нарича “Вярата, нужна на всеки”]. Тя е изключително полезна и прекрасна книга, чиито фейзове и берекет са достатъчни за постигане на блаженство и в двата свята.

Алла̄ху теа̄ля̄ е повелил всички хора да се уповават на Него [това състояние се нарича тевеккюл]. Едно от знаменията, повеляващи това, носи следния смисъл: “Тевеккюлът е условие на вярата”. В сӯра Ма̄иде по смисъл се казва: “Ако имате вяра, уповавайте се на Алла̄ху теа̄ля̄”, в сӯра А̄л-и Имра̄н: “Алла̄ху теа̄ля̄ без съмнение обича уповаващите Му се”, в сӯра Таляк: “Ако някой се уповава на Алла̄ху теа̄ля̄, Алла̄ху теа̄ля̄ му е достатъчен”, а в сӯра Зумер: “Не е ли достатъчен Алла̄ху теа̄ля̄ за Своя раб?” Има още много свещени а̄йети с подобни значения.

Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Показаха ми една част от общността. Бяха напълнили планини и полета. Учудих се, че са толкова многобройни и се зарадвах. Попитаха ме: “Зарадва ли се?”, отговорих: “Да!” Тогава ми казаха: “Само седемдесет хиляди от тях ще влязат в Дженнета без съд.” Когато попитах: “Кои са те?”, отговориха: “Онези, които не примесват в своите дела магия, дамгосване, гадателство и не се уповават и разчитат на друг, освен на Алла̄ху теа̄ля̄.” Ука̄ше (радиялла̄ху анх), който е бил сред слушателите, станал и казал: “О, Расӯляллах! Правете дуа̄ да бъда от тях!” Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) направил следната ду’а̄: “О, Господи! Стори го от тях!” Когато някой друг станал и поискал същото, любимият ни Пророк отвърнал: “Ука̄ше те изпревари!”

Тевеккюл е да се прибягва до причините и да не се мисли за останалото (резултата).

Втора част

НАШИТЕ ПОКЛОНЕНИЯ И НАМА̄ЗЪТ

Какво е иба̄дет (поклонение)?

Иба̄дет е изпълняване на заповедите и отбягване на забраните на Алла̄ху теа̄ля̄, Който е създал нас и всички други създания от нищото, и ни поддържа всеки миг в съществуване, и Който ни пази от видими и невидими беди и неприятности, и Който ежесекундно ни праща различни блага и добрини. Иба̄детът се състои в следване на пророците, евлиите и учените, които са постигнали любовта на Алла̄ху теа̄ля̄.

Човешко задължение е за хората да благодарят на Алла̄ху теа̄ля̄, Който праща безброй блага, колкото им стигат сили за това. Това е задължение, което се заповядва от разума. Хората, със своите несъвършени умове и ограничен кръгозор, не биха успели да намерят нещата, чрез които да могат да изразят благодарност и уважение. Ако тези начини не се известят от Него, действия, които се считат за възхваляване, биха могли да се окажат оскърбяване.

Ето защо благодарността и човешките задължения към Алла̄ху теа̄ля̄, в които трябва да се вярва и изпълняват със сърце, език и тяло, са определени от Него и съобщени от възлюбения Му Пророк (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем). Съвкупността от задълженията на рабите, показани и заповядани от Алла̄ху теа̄ля̄, се нарича ислям. Благодарността към Алла̄ху теа̄ля̄ се изразява чрез следване на пътя, посочен от Неговия Пророк. Алла̄ху теа̄ля̄ нe приема и не харесва каквато и форма да е на благодарност и поклонение, която е несъвместима с този път. Защото има много неща, които хората смятат за красиви, но ислямът не ги одобрява и разкрива, че са грозни.

Следователно разумните хора трябва да следват Мухаммед (алейхисселя̄м), за да изразят благодарност към Алла̄ху теа̄ля̄.

Човек, който следва Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича мюсюлманин. Оказването на благодарност към Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. да се следва Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича правене на иба̄дет (поклонение). Ислямът се състои от две части:

1-Неща, в които трябва да се повярва.

2-Поклонения, които трябва да се изпълняват тялом.

Нама̄зът е най-високопоставеният иба̄дет, изпълняван с тяло. За всеки мукеллеф мюсюлманин е фарз да кланя ежедневен петкратен нама̄з.

Кой се нарича мукеллеф?

Мукеллеф се наричат мъже и жени, достигнали до полова и умствена зрялост. Те са отговорни да изпълняват заповедите и отбягват забраните на Алла̄ху теа̄ля̄. За тях е повелено първо да повярват, а после да изпълняват поклоненията и отбягват хара̄мите и мекрӯхите.

Умът е сила, която служи за разбиране. Той е създаден да разграничава полезното от вредното. Умът е като уред за претегляне. Разграничава по-доброто от две добри неща и по-лошото от две лоши неща. Разумен е не само онзи, който осъзнава кое е лошо или добро, а и онзи, който предпочита доброто и отбягва злото. Разумът е като око, а ислямът е като светлина. Окото не вижда ако няма светлина.

Пубертетът (пълнолетие) се изразява в достигане до полова зрялост. Момчетата стават полово зрели като навършат 12 годишна възраст. Има признаци, които показват, че това време е настъпило. Ако не се забележат, момчето се определя за полово зряло, когато стане на 15 години.

Този период при момичетата настава при навършване на 9 годишна възраст. Ако в 9 годишно момиче не се види нито един признак, тя се смята за полово зряло, когато стане на 15 години.

Еф’а̄л-и мукеллефӣн (Ахкя̄м-и исля̄миййе)

Заповедите и забраните на ислямската религия се наричат ахкя̄м-и шер’иййе, ахкя̄м-и исля̄миййе или еф’а̄л-и мукеллефӣн. Еф’а̄л-и мукеллефӣн се дели на осем части: фарз, ва̄джиб, суннет, мустехаб, муба̄х, хара̄м, мекрӯх и муфсӣд.

1 – ФАРЗ: Неща, които Алла̄ху теа̄ля̄ е заповядал ясно и категорично в Кора̄н-и керӣм. Да не се изпълняват е хара̄м. Онзи, който не вярва в тях или не им отдава значение, напуска исляма. Фарзът е два вида:

Фарз-и айн: Той трябва да се изпълнява от всеки мукеллеф мюсюлманин, като да повярва, да взема абдест, извършва гусюл, изпълнява петкратен нама̄з, говее през месец рамаза̄н и – когато забогатее – да дава зекя̄т и отива на хадж. [Известни са 32 и 54 фарза.]

Фарз-и кифа̄йе: Когато няколко мюсюлмани или само един осъществи този фарз, за останалите задължителността му отпада, като да се отвръща на поздрава селя̄м, измива тялото на починал мюсюлманин, кланя джена̄зе (погребален) нама̄з, наизустява Кора̄н-и керӣм (такъв човек се нарича ха̄фъз), прави джиха̄д, изучава религиозни и научни познания в повече от необходимото за професията и търговията.

2 – ВА̄ДЖИБ: Заповеди, които следва да бъдат изпълнени подобно на фарзовете, с тази разлика, че техните доказателствата в Кора̄н-и керӣм не са толкова ясни. Такива примери са да се кланя витир, изпълнява байрамски нама̄з и – ако съответният мюсюлманин е заможен – да се коли курбан и дава фътр. По отношение на сила ва̄джибите са като фарзовете. Да се пропуска ва̄джиб е тахрӣмен мекрӯх. Този, който отрича ва̄джиба, не става неверник, но онзи, който не го изпълнява, ще заслужи наказание в Ада.

3 – СУННЕТ: Това са неща, които Алла̄ху теа̄ля̄ не е споменал ясно, но Пророкът ни (алейхиссаля̄ту весселя̄м) е похвалил тяхното изпълнение или самият той ги е изпълнявал редовно, или не ги е възбранявал, когато е виждал някой друг да ги върши. Да не се харесва Сунната е куфр [изкарва от религията]. Онзи, който я харесва, но не изпълнява, няма да бъде наказан в отвъдното. Ако някой я изпуска редовно и без извинение, ще заслужи порицание и ще бъде лишен от съответния сева̄б. Примери за суннет (сунна) са да се чете еза̄н и ика̄мет, да се кланя групов нама̄з, да се ползва мисва̄к по време на абдест, да се дава угощение в първата брачна нощ и да се обрязва детето.

Суннетът е два вида.

Суннет-и муеккеде: Това са силни суннети, които Пророкът ни (алейхисселя̄м) e изпълнявал редовно или пропускал много рядко. Например суннета на сутрешния нама̄з, първия и последния суннет на обедния, суннета на акшам (вечерния) нама̄з и двата рeкята последен суннет на нощния (ятсъ) нама̄з. Тези суннети никога не бива да се пропускат без извинение. Всеки, който не ги харесва, става неверник.

Суннет-и гайр-и муеккеде: Това са действия, които Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е изпълнявал от време на време като поклонение. Например първите четирирекятови суннети на следобедния (икинди) и нощния (ятсъ) нама̄з. Няма да е грях дори да се пропускат многократно, но ако не се изпълняват изобщо (без причина), биха могли да станат причина за порицание и лишение от застъпничество.

Суннет-и алел-кифа̄йе: Това са суннети, които отпадат от другите мюсюлмани ако се извършат от един или от няколко души. Например да се дава селя̄м и прави и’тика̄ф (денонощно оставане и уединяване в джамия през последните 10 дни от месец рамаза̄н с цел правене на иба̄дет). Суннет е да се изрича Бесмеле, когато се започва абдест, ядене, пиене и всякакви други благословени дела.

4 – МУСТЕХАБ: Наричат се още мендуб или едеб (благоприличие), и са като суннетите гайри муеккеде. Това са неща, които Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е извършил един или два пъти през живота си или неща, които обичал и харесвал. Например да се дава име на новородено дете на седмия ден от раждането, да се коли акӣка за малките деца, да се обличат красиви дрехи и да се ползват хубави ухания. Онзи, който ги изпълнява, получава голям сева̄б, но ако ги пропуска, няма да бъде наказан или лишен от застъпничество.

5 – МУБА̄Х: Дела, които не са нито повелени, нито възбранени. За тях не е съобщено, че са греховни или носят сева̄б. Ако се изпълнят с добро намерение – носят сева̄б, а с лошо – стават причина за наказание в отвъдното. Примери за подобни неща са спането, яденето на разнообразни халял храни, обличането на разнообразни, но позволени от исляма дрехи и др. Ако се правят с цел следване на исляма и изпълняване на заповедите му – носят сева̄б. Например да се яде с цел да се укрепне тялото за изпълняване на поклонения.

6 – ХАРА̄М: Това са неща, които Алла̄ху теа̄ля̄ е забранил ясно в Кора̄н-и керӣм, като е казал: “Не ги правете!” Да се вършат е категорично забранено. Един човек, който каже “Това е хара̄м!” за един халял или “Това е халял!” за един хара̄м, губи вяра и става неверник. Отбягването на хара̄мите е фарз и носи голям сева̄б.

Хара̄мите са два вида:

Хара̄м ли-айнихӣ: Тук спадат убийството, прелюбодеянието, хомосексуализмът, хазартът, пиенето на вино и всякакъв вид алкохол, лъжата, кражбата, яденето на свинско, кръв и мърша. За жените е хара̄м да излизат навън с непокрити глави, ръце и крака. Всички тези неща са забранени и тяхното вършене носи големи грехове. Ако човек изрече Бесмеле преди да извърши тези грехове или смята, че са халял, или не отдава значение на факта, че са забранени от Алла̄ху теа̄ля̄, става неверник. Ако ги приема за хара̄ми, но ги върши със страх, няма да напусне исляма, но ще заслужи мъчение в Ада. Ако упорства в греха и умре без да се покае, може на сетен дъх да загуби вяра.

Хара̄м ли-гайрихӣ: Те са по същество халял, но поради престъпване на права, стават хара̄м. Например да се влезе в чужда градина и да се откъсне плод без разрешение от собственика, да се крадат вещи или пари, да се изменя на доверието, да се дава или взема подкуп, да се печели с лихва и хазарт. Ако човек върши тези неща, като изрича Бесмеле или казва: “Те са халял!”, не става неверник, защото това е човешко право и собственикът може да си го възстанови. В Съдния ден наградите (сева̄бите) на седемстотин рекята намаз, кланяни групово и приети от Алла̄ху теа̄ля̄, ще бъдат взети (от угнетителя) за право с тегло на сребро, тежащо пет ечемика и половина (един данк), и дадени на притежателя на правото (онеправдания). Да се въздържа от хара̄ми носи повече сева̄б от вършене на поклонения. Ето защо трябва да изучим хара̄мите и да ги отбягваме.

7 – МЕКРӮХ: Те са неща, които Алла̄ху теа̄ля̄ и Мухаммед (алейхиссе-ля̄м) не харесват и заличават сева̄бите на иба̄детите.

Мекрӯхите са два вида:

Тахрӣмен мекрӯх: Това е да се пропуска ва̄джиб и е близо до хара̄ма. Тяхното вършене довежда до наказание в отвъдното. Такива примери са да се изпълнява нама̄з по време на изгрев или залез, или когато Слънцето e най-високо на хоризонта. Човек, който съзнателно извърши такъв тип мекрӯх, става непокорник и грешник, и ще заслужи мъчение в Ада. Ако в нама̄за се пропусне ва̄джиб или извърши тахрӣмен мекрӯх, ще трябва да се откланя изново. Но ако се извърши поради забрава, следва да се изпълни седжде-и сехв.

Тензӣхен мекрӯх: Дела, които са близки до халяла или действия, които е по-добре да не се извършат, отколкото да се правят. Да се пропускат суннетите гайр-и муеккеде и мустехабите е от този вид.

8 – МУФСӢД: Това са неща, които развалят започнатите поклонения или делата, позволени от исляма. Такива примери са да се разваля вярата, нама̄за, брака, хаджа, зекя̄та или покупко-продажбата. Отричането на Алла̄ху теа̄ля̄ и Кора̄н-и керӣм разваля вярата и изкарва от исляма. Смехът по време на нама̄з разваля и нама̄за, и абдеста. Съзнателното ядене по време на говеене разваля оруджа.

Тези, които вършат фарзове, ва̄джиби и суннети, и се въздържат от хара̄ми и мекрӯхи, получават сева̄б (награда). А онези, които вършат хара̄ми и мекрӯхи, и не изпълняват фарзове и ва̄джиби, получават грехове. Сева̄бът, който се печели при отбягване на един хара̄м е в пъти по-голям от сева̄ба за изпълняване на фарз, а сева̄бът от един изпълнен фарз е по-голям от сева̄ба на неизвършен мекрӯх. Сева̄бът от отбягването на един мекрӯх е по-голям от сева̄ба на извършен суннет. Обичаните от Алла̄ху теа̄ля̄ дела – които попадат в категорията муба̄х – се наричат благодеяния. От тях също се получава сева̄б, но той е по-малък от този на суннета.

ВРАГОВЕТЕ НА ИСЛЯМА

Ислямските врагове, за да унищожат исляма, атакуват книгите на ехли суннет. В сӯра Ма̄иде от Кора̄н-и керӣм, в последната страница на шести джуз, по смисъл се казва: “Най-големите врагове на исляма са евреите и мушриците (съдружаващите).” Неверниците, които се покланят на идоли и статуи, се наричат съдружаващи (идолопоклонници, многобожници). Видно e, че болшинството днешни християни са съдружаващи. Основателят на шиизма е йеменският евреин Абдуллах бин Себе. Шиитите назовават себе си с името алевии (алиани). Англичаните, които са враждебно настроени към исляма, с цялата имперска сила, с цялото злато, събрано от Индия и Африка, с кървави войни и вахабизма (течение, основано от самите тях) нападнаха ехли суннет. Книгите на поддръжниците на това течение са пълни с лъжи. Съветваме всички онези хора по света, които искат да постигнат безкрайно щастие, да не се подвеждат от шиитските и вахабитските книги, а да четат внимателно ехли суннитските.

УСЛОВИЯТА НА ИСЛЯМА

За хора, встъпили в исляма, т.е. станали мюсюлмани, има пет неща, които трябва задължително да изпълнят:

1 – Първото условие, от основите на исляма, е да се произнася Келиме-и шеха̄дет. Келиме-и шеха̄детът се състои в казване на “Ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расӯлюх”. Всеки, който е разумен и полово зрял (според исляма), и може да говори, трябва да изрече и от сърце да приеме, без капка съмнение, че на земята и небето, няма друг, освен Него, който да заслужава поклонение. Истинският бог е само Алла̄ху теа̄ля̄. Той е ва̄джибу’л-вуджӯд и притежава всички съвършени качества. Пречист е от всякакви несъвършенства. Неговото име е Аллах. Също така трябва да каже и повярва, че благословеният човек, който е имал розова кожа – бяло-червена, с прекрасно лице и с черни вежди и очи; който е имал открито, благословено чело; с добър нрав; човекът, от когото не е падала сянка на земята; човекът, който е бил сладкодумен и наречен арабин, защото се е родил в Мекка, Арабия; човекът от рода на Ха̄шим, наречен Мухаммед, синът на Абдуллах, e раб и пророк на Алла̄ху теа̄ля̄. Майката на Пророка ни (алейхисселя̄м) е била хазрети Āмине, дъщерята на Вехеб.

2 – Второто от петте условия на исляма е да се кланя [петкратен] нама̄з, [съобразно условията му] когато настане време за него. Фарз (задължително) е за всеки мюсюлманин да кланя нама̄з пет пъти на ден, както е фарз за него да знае, че го кланя на време. Нама̄зът трябва да се изпълнява, съблюдавайки неговите фарзове, ва̄джиби и суннети, и отдавайки се на Алла̄ху теа̄ля̄ от цяло сърце. В Кора̄н-и керӣм нама̄зът е споменат като саля̄т. Речниковото значение на думата е “отправяне на молитва от човек, правене на истигфа̄р от меля̄ике и проявяване на милост от Алла̄ху теа̄ля̄”, но в исляма саля̄т означава сбор от определени движения и четения, извършвани съобразно книгите илмиха̄ли⁵. Изпълнението започва с ифтита̄х текбӣр, т.е. казване на Алла̄ху екбер. Мъжете вдигат ръцете си до нивото на ушите и, започвайки да ги смъкват, казват “Алла̄ху екбер” и ги връзват под пъпа. Жените вдигат ръце до нивото на раменетe, а после ги смъкват до над гърдите. Нама̄зът завършва с последно сядане, в края на което се дава селя̄м, т.е главата се обръща първо към дясното, а после към лявото рамо.

3 – Третото от петте условия на исляма e да се дава зекя̄т от имота. Речниковото значението на думата е “очистване, възхваляване и привеждане в хубаво състояние”. В исляма зекя̄т е даване на определена част от имуществото, което е достигнало до ниса̄б (определена граница), на мюсюлмани, които са обявени в Кора̄н-и керӣм. Зекя̄тът се дава на седем групи хора. При даване на зекя̄т не се натяква. И в четирите мезхеба има четири вида зекя̄т: за злато и сребро; за търговски стоки; за четирикраки животни, пасли през по-голямата част от годината на пасище и чието месо е халял да се яде; зекя̄т за земеделската продукция (нарeчeн ушр (ушур), който се дава веднага след прибиране на реколтата). Другите три вида зекя̄т се дават след изтичане на една година от достигане до границата ниса̄б.

4 – Четвъртото от петте условия на исляма е да се говее през всеки ден от месец рамаза̄н. Арабското му име е савм и означава “опазване на нещо от друго нещо”. В исляма под говеене се разбира въздържане от три неща през всеки ден от месец рамаза̄н и това са ядене, пиене и полови контакти. [Въздържането става денем – от имсак до залез слънце.] Месецът започва като се види луната, а не чрез таквӣмите (мюсюлманските календари), които са предварително изчислени.

5 – Петото условие на исляма е да се отива на хадж веднъж в живота от онзи, който има сила за това. Пътят трябва да е сигурен, а човекът в крепко здраве. Ако един мюсюлманин притежава повече средства от онези, които са достатъчни за издръжката на семейството му, докато той отсъства, и ако тези средства, останали в повече, са достатъчни за отиване до Мекка и връщане назад, за него става фарз (задължително) веднъж в живота да обиколи с ихра̄м около Кяа̄бе-и му’аззама (наречено тава̄ф) и да престои на Арафа̄т.

Най-високопоставеното от петте основи е да се изрича Келиме-и шеха̄дет и приема значението му. След него идва нама̄зът, после е да се говее, ходи на хадж и накрая да се дава зекя̄т. Има единодушие по отношение на това, че да се произнася Келиме-и шеха̄дет е на първо място. Болшинството учени са казали, че подредбата на останалите е такава, каквато посочихме. Пръв станал фарз Келиме-и шеха̄детът – още в началото на исляма. Петкратният нама̄з е станал фарз (задължителен) в нощта на Ми’ра̄джа (Възнесението) през дванадесетата година от бисет, година и няколко месеца преди Хиджра (Преселението). Говеенето през рамаза̄на е станало фарз в месец ша’ба̄н, втората година по Хиджра. Зекя̄тът е станал фарз през същата година по време на рамаза̄н, а хаджът – през деветата година по Хиджра.

Трета част

ДА СЕ КЛАНЯ НАМА̄З

Най-ценното поклонение след вярата е нама̄зът. Нама̄зът е стълба на религията. Той е най-високопоставеният иба̄дет и е второто условие на исляма. Арабското му име е саля̄т. Саля̄т означава молитва, милост и покаяние. Тъй като в нама̄за са събрани и трите значения на думата, той бил наречен саля̄т.

Петкратният нама̄з е най-харесваното и многократно повелявано дело от Алла̄ху теа̄ля̄. След вярата нама̄зът е най-важната заповед на Алла̄ху теа̄ля̄ към Неговите раби. Той е първият фарз в религията. В Съдния ден, след вярата, първият въпрос ще бъде от нама̄за. Човек, който успее да премине равносметката за нама̄за, ще бъде спасен от всички страдания и ще постигне безкрайно спасение. Да се избави от огъня на Ада и влезе в Рая зависи от правилно изпълнения нама̄з. А за правилен нама̄з е необходимо най-напред да се вземе безупречен абдест и да се пристъпи към изпълнение без да се прояви мързел. Трябва да се положат усилия за възможно най-хубаво изпълнение на всички движения.

Онова праведно дело, което събира всички иба̄дети в себе си и доближава най-много до Алла̄ху теа̄ля̄, е нама̄зът. Любимият ни Пророк (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Нама̄зът е стълба на религията. Подсилва религията си този, който извършва нама̄з, а некланящият без съмнение я руши.” Човек, постигнал честта да кланя правилен нама̄з, ще бъде предпазен от грозни и лоши деяния. В 45. знамение на сӯра Анкебӯт по смисъл се казва: “Правилно извършеният нама̄з пази човека от вършене на мръсни, грозни и забранени дела.”

Ако един нама̄з не отдалечава (своя собственик) от зло, значи не е правилен. Той е нама̄з само привидно. Но заедно с това, трябва да се продължи с изпълнението на привидния нама̄з, докато стане истински. Ислямските учени са казали: “По-добре нещо, отколкото нищо.” Нашият Господ, Който е Притежател на безкрайно добро, би могъл да приеме образа за истински. Не бива да се казва: “Ако ще кланяш грешно, по-добре изобщо недей!”, а – “Коригирай си нама̄за и кланяй както се изисква от теб!” Във втория израз има тънък подход към нещата, който трябва да се проумее и прилага.

Нама̄зът трябва да се извършва с джемаат (групово). Да се кланя групово е по-голям сева̄б отколкото самостоятелно. В нама̄за всеки крайник трябва да изразява смирение, а сърцето да изпитва страх от Алла̄ху теа̄ля̄. Единственото нещо, което ще спаси от бедствия и страдания в земния и отвъдния живот, е нама̄зът. Алла̄ху теа̄ля̄ в сӯра Му’минӯн по смисъл казва: “Вярващите ще бъдат спасени при всички случаи. Те изпълняват своите нама̄зи смирено.”

Поклонения, изпълнявани в опасни места и времена, са много по-ценни от останалите. Когато врагът напада, дори и малките дела на войниците биха придобили голяма ценност. Ето защо поклоненията на младежите са много ценни, защото те преодоляват лошите желания на нефса и нежеланието за изпълнение на иба̄дети.

В младежките години човекът е нападан от трима врагове, които не желаят той да се поклоня. Това са шейта̄нът (сатаната), нефсът и лошият приятел. В основата на всяко зло е третият враг. Ако младежите не се подчинят на лошите желания, идващи от него, и изпълнят нама̄з, без да пропускат и останалите поклонения, ще са извършили нещо много ценно. Ще постигнат в пъти повече сева̄б, отколкото възрастните получават за своите дела. За малко поклонения ще бъдат дарени с много награди.

За кого е фарз (задължителен) нама̄зът?

Нама̄зът е фарз за всеки разумен и полово зрял мюсюлманин. Има три условия, на които трябва да отговаря един човек, за да му стане задължителен нама̄зът:

1 – Да бъде мюсюлманин.

2 – Да бъде разумен.

3 – Да бъде полово зрял.

В нашата религия онези, които не са достигнали до умствена и полова зрялост, нямат отговорността да кланят нама̄з, но техните родители трябва да ги приучат на религиозни знания и постоянство в поклоненията. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Всеки от вас е като пастира на едно стадо! Както овчарят защитава своето стадо, така и вие трябва да опазите от Ада онези, които са във вашите домове и под ваша команда: трябва да ги научите на исляма! Ако не го направите, ще бъдете приведени под отговорност.”

“Всички деца се раждат годни и подходящи за исляма, но по-късно техните родители ги правят християни, евреи или атеисти.”

Следователно първото задължение на всеки мюсюлманин е да научи своите деца на исляма, да четат Кора̄н-и керӣм, кланят нама̄з и на условията на вярата и исляма. Родители, които искат децата им да бъдат мюсюлмани и да постигнат мир и спокойствие в този и отвъдния свят, трябва, на първо място, да изпълнят тези свои задължения, защото предците ни са казали: “Дървото се навежда, когато е младо.” Ако някой се опита да наведе старо дърво, ще го счупи.

Всяко дете, което не е получило знания за исляма и красивия нрав, бързо се подвежда от разпътни хора и се превръща във вредна личност за родителите, държавата и народа.

Състояния на хора, изпълняващи нама̄з

Поучителен ислямски разказ:

Нама̄з, който е спасил от затвора

Хорасанският управител Абдуллах бин Та̄хир бил много справедлив човек. Един ден жандармерията му е докладвала, че са заловили няколко крадци. Междувременно обаче един от тях избягал.

Вместо крадеца, жандармерията арестувала един хиратски ковач, който бил дошъл от Ниша̄пӯр и се връщал у дома през нощта. Те, заедно с крадците, го отвели при управителя, който е заповядал да затворят всички тях.

Вътре ковачът изпълнил абдест и започнал да изпълнява нама̄з. Вдигнал ръце и се помолил: “О, Господи! Спаси ме! Само Ти знаеш, че съм невинен. Само Ти може да ме спасиш от тази тъмница! О, Господи! Спаси ме!” Същата нощ управителят сънувал четирима яки мъже, които се канели да преобърнат неговия трон. Управителят се събудил, взел абдест и откланял два рекята нама̄з. После пак се върнал да спи, но сънувал същото. Разбрал, че е извършил някаква несправедливост.

В едно стихче се казва:

Хиляди оръдия и пушки не биха могли никога,

онова, което би направила сълзата на зазоряване.

Копия, които често плашат врага,

Биха станали на пух и прах с молитва на мюсюлманина.

О, Господи! Само Ти си велик! Ти си толкова велик, че големите и малките, когато изпаднат в беда, само на Теб се молят. Само този, който моли Теб, ще постигне своето желание.

Още същата нощ привикал охраната на затвора и запитал: “Има ли вътре някой онеправдан човек?” Пазачът отвърнал: “Не знам, но има един, който извършва нама̄з и много се моли и плаче.” Управителят веднага наредил да му докарат въпросния човек. Когато ковачът дошъл, управникът го запитал как е, извинил му се и казал:

- Прости ми и приеми тези хиляда сребърни монети като подарък. Винаги, когато имаш някакво желание, ела при мен!

- Аз Ви простих и приемам подаръка, но, когато имам някакво желание, не бих могъл да дойда при Вас. – Отвърнал ковачът.

- Защо?

- Нима прилича на един раб като мен да иска от друг, освен от своя Господ, Който на няколко пъти преобърна трона на султан като теб за бедняк като мен? Той – чрез молитви след нама̄з – ме спаси от много трудности. Накара ме да постигна какви ли не желания. Как бих могъл да се осланям на друг? Как бих могъл да отида при друг, при условие, че моят Господ е отворил вратата на съкровището на безкрайната Си милост и сложил трапезите на безкрайното добро? И то за всички! Кой е поискал от Него и Той не е дал? Не би могъл да получиш ако не знаеш как да поискаш. Не би могъл да се сдобиеш с милостта Му ако не застанеш пред Него с благоприличие.”

Стихче:

Който една нощ постави глава на прага на поклонението,

добротата на приятеля несъмнено би му отворила 1001 врати.

Ра̄биат-ул-Адвиййе (рахметулла̄хи алейха̄), която била от големите евлии, чула един човек да се моли така: “О, Господи! Отвори вратата на милостта за мен!” Тя му казала: “О, невежо човече! Нима е била затворена досега, че искаш да се отвори?” [Изходната е винаги отворена, но входната, т.е. нашите сърца не са отворени при всеки. Трябва да се молим за тяхното отваряне!]

О, Аллах мой! Само Ти си Този, Който спасява всеки от страданията му. Не ни оставяй в затруднение и в този, и отвъдния свят! Само Ти си Този, Който изпраща всичко на нуждаещите сe! Прати ни добри и полезни неща и в земния, и в отвъдния живот! Не ни оставяй да се нуждаем от никого и в земния, и в отвъдния живот! Āмӣн!

Поучителен ислямски разказ: Изгоря къщата му

Хамӣд-и Тавӣл бил от евлиите на Алла̄ху теа̄ля̄. Веднъж, когато е започнал да се кланя, в къщата пламнала пожар. Хората се насъбрали и го изгасили. Жена му се затичала при него и рекла с гняв: “Домът ни гори, хората се събират и има толкова неща за вършене, а ти изобщо не помръдваш!” Хамӣд-и Тавӣл отговорил: “Кълна се в Алла̄ху теа̄ля̄, че не съм усетил нищо.”

Приятелите [любимите раби] на Алла̄ху теа̄ля̄ достигнали до такива високи степени в любовта и приближеността към Него, и така потънали в насладата на молитвата, че забравили дори за себе си.

Поучителен ислямски разказ: Водата в тенджерата

Абдуллах бин Шехӣр (радиялла̄ху анх), един от Есха̄б-и кира̄м, разказва: “Веднъж изпълнявах нама̄з до Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем). От благословените му гърди се чуваше звук като на вряща вода в тенджера, поставена върху огън.”

Поучителен ислямски разказ:

Стрелата, която се е забила в крака му

Хазрети Али (радиялла̄ху анх), любимият зет на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), забравял за всичко по време на нама̄з и не усещал абсолютно нищо, дори светът да се преобърнел.

Разказана е следната случка: По време на една битка в благословения крак на хазрети Али (радиялла̄ху анх) се е забила стрела, която проникнала до костта. Постарали се да я издърпат, но не успели. Отишли на лекар, който им казал: “Трябва да Ви дадем упойващо лекарство – само така ще успеем да я изкараме, иначе не бихте издържали на болката.” Халӣфът на мюсюлманите хазрети Али (радиялла̄ху анх) отговорил: “Каква нужда от упойващо лекарство? Изчакайтe малко, докато настане време за нама̄з и когато се закланям, изкарайте стрелата.” Настанало време за нама̄з и хазрети Али започнал да се кланя. Лекарят оперирал благословения крак на халӣфа, издърпал стрелата и превързал раната. След нама̄з хазрети Али (радиялла̄ху анх) запитал лекаря:

- Изкара ли я?

- Да! Изкарах я!

- Не усетих абсолютно нищо!”

Но какво чудно има в това? Египтянките са изпаднали във възторг пред красотата на Йӯсуф (алейхисселя̄м) и се самозабравили. Дори не усетили как си порязват ръцете. Нима следва да се чудим, че Алла̄ху теа̄ля̄ сторва любящите (мюсюлманите) да се самозабравят при среща с Него? По аналогичен начин мюсюлманите няма да усетят и болката от смъртта, защото ще видят Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем).

Поучителен ислямски разказ: Упойващото лекарство

Āмир Кайс бил евлия. По един от пръстите на неговия крак се е появила проказа. Лекарите казали, че трябва да я отрежат. Āмир отговорил: “Човек трябва да се примири с решението (волята на Алла̄ху теа̄ля̄), защото само така би могъл да стане добър раб.” Отрязали пръста, но след няколко дни забелязали, че болестта е заразила целия крак и е стигнала чак до бедрото. Тогава му казали: “Кракът трябва да се отреже и в нашата религия има позволение за това.” Докарали лекар-хирург, който прегледал и казал: “Трябва упойващо лекарство, за да не се усети болка. Иначе не би издържал.” Āмир се намесил с думите: “Няма нужда от толкова притеснения. Доведете човек с хубав глас. Нека той ми чете Кора̄н-и керӣм. Когато видите промяна в лицето ми, отрежете крака. Няма да усетя нищо!” Така и сторили. Докарали един човек, който е започнал да чете Кора̄н-и керӣм с красивия си глас. Цветът на лицето на Āмир се променил и лекарят отрязал крака от бедрото надолу. После обгорил раната и я превързал. Четецът спрял да чете и Āмир, след като се съвзел, попитал: “Отрязахте ли го?” Казали му, че са го отрязали… Отрязали крака, обгорили раната и превързали, а той нищо не усетил! Āмир рекъл: “Подайте ми отрязания крак.” Подали му крака. Той го вдигнал нагоре и казал: “О, Господи! Ти го даде и Ти го взе обратно! Аз съм Твоят раб. Това е Твоя повеля и желание. Ти ми отреди всичко това. Ако в Съдния ден ме запиташ “Не направи ли дори една крачка към греха?”, ще мога да отговоря “Не, никога! Без Твоята заповед нито крачка сторих, нито дъх поех.”

Поучителен ислямски разказ: Саможертва за нама̄за

Един ромей от Бурса тайно приел исляма още преди османлиите да завладеят града. Близък негов приятел го запитал за причината “Как можа да оставиш религията на своите бащи и деди?” и го упрекнал. Ромеят отговорил много поучително: “Един ден при мен оставиха пленен мюсюлманин. Веднъж го видях да се навежда и изправя. Отидох при него и го запитах какво прави. Той – след като свърши своите движения – прокара ръце по лицето си и отговори, че кланя нама̄з и че ако не кажа на никого, ще ми даде по една жълтица за всеки нама̄з. Тогава ме обзе алчност и увеличих цената с всеки изминал ден. Стана така, че за всеки нама̄з исках по 10 жълтици, а той приемаше. Неговата саможертва в името на това поклонение ме удиви. Веднъж, когато му казах, че ще го освободя, се зарадва много, вдигна ръце и направи следната молитва за мен: “О, Аллах мой! Дари този Твой раб с честта да повярва!” Тогава в сърцето ми се появи желание да приема исляма. Желанието се усили толкова много, че веднага изрекох Келиме-и шеха̄дет и приех исляма.”

Четвърта част

ВИДОВЕ НАМА̄З

Нама̄зите, повелени на мюсюлманите, са три вида: фарз, ва̄джиб и суннет.

1 – Фарз нама̄зи: Фарзоветe на петкратния нама̄з, двата рекята фарз на петъчния нама̄з и джена̄зе нама̄зът. (Погребалният нама̄з е фарз-и кифа̄йе).

2 – Ва̄джиб нама̄зи: Това са витир (витр), байрам, обетните (адак) и недовършените на̄филе нама̄зи. Да се наваксва пропуснат витр също е ва̄джиб.

3 – На̄филе нама̄зи: Суннетите на петкратния нама̄з, тера̄вих нама̄зът и на̄филе нама̄зите, които се кланят за сева̄б, като техеджуд, техиййетул-месджид, ишра̄к, духа̄, евва̄бин, истиха̄ре и тесбӣх. Т.е. тяхното изпълнение не е заповед. Тези, които нямат нама̄зи за наваксване от фарзовете и ва̄джибите, ще получат сева̄б ако извършат и на̄филе нама̄зи.

ПЕТКРАТЕН НАМА̄З

Нама̄зът е заповед на Алла̄ху теа̄ля̄, Който на повече от сто места в Кора̄н-и керӣм повелява “Кланяйте нама̄з!” В Книгата на Алла̄ху теа̄ля̄ и хадӣс-и шерӣфите е заповядано на всеки мюсюлманин, който е разумен и полова зрял, да кланя ежедневен петкратен нама̄з.

В 17. и 18. свещен а̄йет на сӯра Рӯм по смисъл се казва: “Прославяйте Аллах, вечер и сутрин! За Него е прославата, която се осъществява на небесата и на земята, и на икиндия (след обяд), и на обяд!” В 239. знамение на сӯра Бакара по смисъл се казва: “Пазете нама̄зите си и следобедния (икинди) нама̄з. [Т.е., кланяйте редовно!]” В книгите по тефсӣр пише, че думите тесбӣх и хамд, които се споменават в знаменията, означават “нама̄з”. В 114. а̄йет на сӯра Хӯд по смисъл се казва: “И кланяй нама̄з, както трябва, в двата края на деня [на обед и след обяд], и трите времена, наближавайки нощта [т.е. вечерта, нощта и сутринта]! Наистина добрините [сева̄бите от петкратния нама̄з] унищожават греховете. Това е наставление за вземащите поука.”

Пророкът ни Мухаммед (алейхисселя̄м) е казал: “Алла̄ху теа̄ля̄ стори задължение за рабите да кланят нама̄з по пет пъти на ден. Алла̄ху теа̄ля̄ ще прости греховете на онези, които изпълняват правилно гусюл абдест и кланят тези пет нама̄за в определените им времена, и изпълняват добре руку и седжде.”

Петкратният нама̄з се състои от общо четиридесет рекята. Седемнадесет от тях са фарз, три – ва̄джиб и двадесет – суннет. Те са както следва.

1 – Сутрешен нама̄з: Състои се от четири рекята. Първо се кланя два рекята суннет, а после два рекята фарз. Този суннет е много силен. Някои учени са казали, че е ва̄джиб.

2 – Обеден нама̄з: Състои се от десет рекята. Първо се кланя четири рекята първи суннет, после четири рекята фарз, а после два рекята последен суннет.

3 – Следобеден нама̄з: Състои се от осем рекята. Първо се кланя четири рекята суннет, а после четири рекята фарз.

4 – Вечерен нама̄з: Състои се от пет рекята. Първо се кланя три рекята фарз, а после два рекята суннет.

5 – Нощен нама̄з: Състои се от тринадесет рекята. Първо се кланя четири рекята суннет, после четири рекята фарз, после два рекята последен суннет, а накрая витир.

Началните суннети на следобедния и нощния нама̄з са гайр-и муеккеде. При тях, когато се седне в края на втория рекят, след Еттехиййа̄ту се чете Алла̄хумме салли и Алла̄хумме ба̄рик. Когато се стане за третия рекят, най-напред се чете Субха̄неке, без Бесмеле. За разлика от тези нама̄зи, началният суннет на обедния нама̄з е муеккед (силен) и носи повече сева̄б. На първо сядане (след втория рекят), както и във фарз нама̄зите, се чете само Еттехиййа̄ту и веднага се става за третия рeкят. След изправяне първо се чете Бесмеле и след това Фа̄тиха.

Да се изпълнява четири рекята нама̄з след фарзовете на обедния и нощния, и шест рекята след фарза на вечерния е мустехаб и носи голям сева̄б. Всички те биха могли да бъдат изпълнени с един селя̄м или два по два, със селя̄м след всеки втори рекят. И в двата случая първите два рекята се считат за последен суннет. Тези мустехаб нама̄зи биха могли да бъдат извършени поотделно след последния суннет.

Първият рекят започва с началото на нама̄за, а другите след изправяне и продължават до другото ставане, а последният до селя̄ма. При нама̄зи, чиито рекяти са четни, се сяда след второто седжде.

Всеки рекят има фарзове, ва̄джиби, суннети, муфсӣди и мекрӯхи. В следващите страници ще ги изложим съгласно ханефӣтския мезхеб.

НЕЩА, КОИТО СА ЗАДЪЛЖИТЕЛНИ (ФАРЗ)

ПО ВРЕМЕ НА НАМА̄З

Фарзът е задължение, ясно повелено от Алла̄ху теа̄ля̄. Ако фарзовете на едно поклонение не бъдат извършени, той не става сахӣх (правилен, състоятелен, т.е. все едно не е извършен). Нама̄зът има дванадесет фарза: седем от тях са извън (условия) и пет вътре в нама̄за (рукнове). [Някои ислямски учени са казали, че встъпителният (ифтита̄х) текбӣр e вътре в нама̄за. Ето защо според тях фарзовете вътре и извън нама̄за са шест на брой.]

A) Фарзовете извън нама̄за (условия):

1 – Таха̄рет (изчистване) от хадес: Да се извърши абдест (когато липсва такъв) и гусюл (ако човек е джунуб).

2 – Таха̄рет от неджа̄сет (нечистотия): Да се изчисти тялото, дрехата и мястото за нама̄з от груба и лека мръсотия, т.е. от неща, за които нашата религия казва, че са нечисти. (Например: кръв, урина, алкохол и подобни вещества.)

3 – Сетр-и аврет: Да се покрие аврета (срамните места) е заповед на Алла̄ху теа̄ля̄. Аврет се наричат онези части от тялото, които за всеки мукеллеф (мюсюлманин, достигнал до умствена и полова зрялост) е забранено да открива в нама̄за и да ги показва на други хора. За другите също е хара̄м да гледат тези непокрити места. Аврет зоната на мъжете е от пъпа до под коленете, а на жените е цялото тяло, с изключение на лицето и ръцете.

4 – Истикба̄л-и къбле: Извършване на нама̄з към къбле. Къблето на мюсюлманите е Кяа̄бе, намиращо се в благословения град Мекка. Т.е. онова празно пространство от земята до Арша.

5 – Време: Да се кланя нама̄з, когато настане време. Т.е., да се знае, че времето е настъпило и да се мисли за това.

6 – Възнамерение: Това е да се възнамери от сърце, когато човек е на път да започне нама̄з. Не се счита за възнамерение ако се казва само с думи. Възнамерение означава да се мисли от сърце за името и времето на съответния нама̄з, както и за посоката на къбле. Ако се кланя групово, трябва да се възнамери и да се последва има̄ма. Възнамерение се прави, когато се казва встъпителният текбӣр. Възнамерението, сторено след текбӣра, не се приема.

7 – Тахрӣме текбӣр: Това означава да се казва “Алла̄ху екбер” при започване на нама̄з. Този начален тeкбӣр е именуван още ифтита̄х текбӣр. Да се изрича друга дума не се приема за текбӣр.

B) Фарзовете вътре в нама̄за (рукнове):

Има пет фарза в нама̄за. Всеки един от тях е наречен рукн. Те са:

1 – Къям (Киям): Това означава да се стои прав, когато се започва и кланя нама̄з. Този, който е твърде болен, за да изпълнява изправен, кланя седнал, а който не може и седнал, кланя легнал, като прави иима (леко навежда напред глава и тяло). Не е джа̄из (допустимо) да се кланя нама̄з, сeдeйки на стол.

2 – Къраат: Да се чете по време на нама̄з, т.е. да се чете сӯра или а̄йет от Кора̄н-и керӣм.

3 – Руку: Да се извършва поклон след къраат, като горната част на тялото се навежда надолу, а дланите се поставят върху коленете. На руку се казва най-малко по три пъти “Субха̄не раббийел-азъйм”. На изправяне се казва “Семиалла̄ху лимен хамидех”, а в изправено положение “Раббена̄ лекел-хамд”.

4 – Седжде (суджуд): Поклон доземи, който следва след руку. Извършва се по два пъти, при което двете ръце, челото и носът се опират до земята. На всяко седжде най-малко по три пъти се казва “Субха̄не раббийел-а’ля̄”.

5 – Ка’де-и ахӣра: Сядане на последния рекят за време, колкото да се изчете Еттехиййа̄ту. Нарича се още последно сядане.

Фактът, че условията на нама̄за са толкова многобройни, показва че той е велико дело и заема най-важно място сред поклоненията. Ако към тях се добавят и ва̄джибите, суннетите, мустехабите, мекрӯхите и муфсӣдите, става ясно как един раб би следвало да стои в присъствието на своя Господ. Рабите са в нужда, жалки и безсилни. На всеки дъх се нуждаят от Алла̄ху теа̄ля̄, техния Създател. Нама̄зът е поклонение, което разкрива на раба неговото безсилие.

В тази книга последователно ще бъдат изложени тези знания.

УСЛОВИЯТА НА НАМА̄ЗА

1-ТАХА̄РЕТ ОТ ХАДEС

В тази част ще дадем информация за абдест, гусюл и тейеммум.

ВЗЕМАНЕ НА АБДЕСТ:

Да се извършва абдест е един от фарзовете на нама̄за. Трябва да се изпълни преди да се докосне Кора̄н-и керӣм, направи тава̄ф (обиколи) около Кяа̄бе, извърши тиля̄вет седжде и откланя погребален (джена̄зе) нама̄з. Голям сева̄б е да се поддържа абдест винаги и да се ляга, яде и пие с абдест.

Тези, които починат, имайки абдест, ще получат шехӣдски сева̄б. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Който умре, докато има абдест, няма да усети болката на смъртта, защото абдестът е признак за наличие на вяра. Той е ключът на нама̄за и средство, което прочиства тялото от грехове.”

“Когато един мюсюлманин изпълни абдест, греховете му излизат през очите, ръцете и краката, и сяда опростен.”

“Най-достойното дело е нама̄зът. Тези, които постоянно изпълняват абдест, са без съмнение вярващите. Му’минът трябва да е с абдест през деня и да ляга с абдест през нощта. Като направи това, ще бъде под закрилата на Алла̄ху теа̄ля̄. Храната и водата в стомаха на онзи, който яде и пие с абдест, споменават Алла̄ху теа̄ля̄. Правят истигфа̄р за него (искат прошка за него), докато останат там.”

Абдестът има фарзове, суннети, мустехаби, забранени и развалящи го неща. Човек, който знае, че няма абдест и кланя нама̄з, без да има крайно извинение за това, става неверник. Ако на един мюсюлманин му се развали абдеста по време на нама̄з, той трябва веднага да изпълни селя̄м и излезе от нама̄за, да взема абдест – преди да е изтекло времето – и да започне да се кланя изново.

Фарзовете на ритуалното измиване (абдест)

Абдестът, според ханефӣтския мезхеб, има четири фарза:

1- Еднократно измиване на лицето;

2- Еднократно измиване на двете ръце до и включително лактите;

3- Извършване на месх на една четвърт от главата, т.е. избърсване с мокра ръка;

4- Еднократно измиване на двата крака, включително глезените.

Да се изпълни възнамерение и мие органите в определена последователност (тертӣб) са фарзове в ша̄фи’ӣтския мезхеб. Възнамерението се извършва при измиване на лицето. Ако се възнамери преди водата да е докоснала лицето, абдестът става несъстоятелен. Да се измие брадата, която е по лицето и брадичката, е фарз. Да се търкат крайниците (делк) и да се мият един след друг без пауза (мува̄ля̄т) са фарзове в ма̄ликӣтския мезхеб. Шиитите не мият своите крака, а правят месх върху боси крака (само ги бършат).

Как се извършва абдест?

1. При започване се чете следната молитва “Бисмилля̄хил-азъйм. Велхамду лилля̄хи аля̄ дӣнил-исля̄м. Ве аля̄ тевфӣк-ил-ӣма̄н. Ел-хамду лилля̄хил-лезӣ дже’алелма̄е тахӯрен ве дже’алел-исля̄ме нӯрен.”⁶ След това двете ръце, заедно с китките, се измиват трикратно.

2. С дясната ръка трикратно се подава вода в устата и се чете “Алла̄хуммес-кънӣ мин хавди небиййике ке’сен ля̄ езмеу ба’деху ебеден.”⁷

3. Три пъти се подава вода в носа с дясната ръка и се изчиства (изсеква се с лявата ръка). Чете се “Алла̄хумме ерихнӣ ра̄йихател дженнети верзукнӣ мин не’ӣмиха̄. Ве ля̄ турихнӣ ра̄йихатен-на̄р.”⁸

4. Взема се вода с шепите и се измива лицето от челото до под брадичка-та, заедно със слепоочията. Междувременно се чете “Алла̄хумме беййид веджхӣ бинӯрике йевме тебйадду вуджӯху евлия̄ике ве ля̄ тусеввид веджхӣ би зунӯбӣ йевме тесведду вуджӯху а’да̄ике.”⁹

5. С лявата ръка се умива трикратно дясната, включително лакътя и се чете “Алла̄хумме а’тинӣ кита̄бӣ бийемӣнӣ ве ха̄сибнӣ хиса̄бен йесӣрен.”¹⁰

6. С дясната ръка се умива трикратно лявата, включително лакътя и се чете “Алла̄хумме ля̄ ту’тинӣ кита̄бӣ би шима̄лӣ ве ля̄ мин вера̄и захрӣ ве ля̄ туха̄сибнӣ хиса̄бен шедӣден.”¹¹

7. След това ръцете се измиват отново и с мокри длани се избърсва (месх) главата. Чете се “Алла̄хумме харрим ша’рӣ ве бешерӣ ален-На̄р. Ве езълленӣ тахте зъллӣ аршике йевме ля̄ зълле илля̄ зъллу аршике.”¹²

8. После с показалците на двата пръста се измиват отворите на ушите, а с палците се обърсват задните им части. Чете си “Алла̄хуммедж’алнӣ минеллезӣне йестеми’ӯнел-кавле фе йетте-биӯне ахсенехӯ.”¹³

9. С външната страна на ръцете (с останалите чисти три пръста) се избърсва врата. Чете се “Алла̄хумме а’тик ракабетӣ минен-На̄р.”¹⁴

10. След избърсване на врата се пристъпва към измиване на десния крак с помощта на малкия пръст на лявата ръка. При измиване на междупръстията се започва от малкия пръст на десния крак. Заедно с тях се измива и петата (три пъти). Чете сe “Алла̄хумме себбит кадемеййе алес-съра̄тъ йевме тезиллу фӣхил-екда̄му.”¹⁵

11. При измиване (трикратно) на междупръстията на левия крак (с помощта на малкия пръст) се започва от големия пръст на крака и се отива към малкия. Петата също се измива. Междувременно се чете “Алла̄хумме ля̄ татруд кадемеййе алес-съра̄ти йевме татруду куллу акда̄ми а’да̄ике. Алла̄хумме’дж-ал са’йӣ мешкӯрен ве зенбӣ магфӯрен ве амелӣ макбӯ-лен ве тиджа̄рати лен тебӯра.”¹⁶

Пейгамберът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Който извърши абдест и, поглеждайки към небето, каже молитвата “Субха̄некелла̄хум-ме ве бихамдике, Ешхеду ен ля̄ иля̄хе илля̄ енте вахдеке ля̄ шерӣке леке естагфируке ве етӯбу илейке ешхеду ен Ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуке ве Расӯлюке”¹⁷ Алла̄ху теа̄ля̄ ще прости греховете на този човек и потвърждавайки с подписа на приемането, ще я съхрани под Арш-и а’ля̄. В Съдния ден човек, който е изпълнил тази молитва, ще дойде и получи отплатата на този сева̄б.”

В един хадӣс-и шерӣф се казва: “Който извърши абдест и подир него изчете еднократно сӯра “Инна̄ ензелна̄ху”, Алла̄ху теа̄ля̄ ще го напише от съддӣците. Ако я прочете два пъти, ще го напише от шехӣдите, а ако я прочете три пъти, [в Съдния ден] ще бъде подкаран заедно с пророците.”

В друг хадӣс-и шерӣф се посочва: “Който изпълни абдест и след него каже десет саля̄ту селя̄ма на мен, Алла̄ху теа̄ля̄ ще му заличи тъгата, ще го стори щастлив и ще му приеме молитвата.”

Онези, които не знаят молитвите за абдест, е джаиз да не ги четат, но следва да ги изучат час по-скоро и да ги произнасят по време на изпълнение. Това би им донесло много сева̄б. Също така, голям сева̄б е към края на абдеста или след приключването му се изпълни следната молитва (ду’а̄): “Алла̄хуммедж’алнӣ минет-тевва̄бӣн, ведж’алнӣ минел-мутетаххирӣн, ведж’алнӣ, мин иба̄дик-ес-са̄лихӣн, ведж’алнӣ минел-лезӣне ля̄ хавфун алейхим ве ля̄хум йахзенӯн.”

Тези, които не знаят молитвите за абдест, биха могли да четат Келиме-и шеха̄дет, докато си мият крайниците, с което да спечелят голям сева̄б.

Ако имаш разум, кланяй нама̄з, защото е короната на блаженството

И знай, че той е Ми’ра̄джът (възнесението) на мюсюлманина.

Суннетитe на абдеста

Абдестът има осемнадесет суннета:

1. Да се изрече Бесмеле в началото.

2. Да се измият трикратно ръцете, включително китките.

3. Да се измие трикратно устата. Това се нарича мазмаза.

4. Да се измие трикратно носа. Всеки път изново се поема вода. Това се нарича истиншак.

5. Да се намокрят невидимите части на кожата под веждите, брадата и мустаците, когато се мие лицето.

6. Да се намокри кожата под веждите, когато се мие лицето.

7. Да се избърше (месх) висящата част на брадата.

8. Да се среше брадата с навлажнените пръсти на дясната ръка, подобно на гребен.

9. Да се почистят зъбите. [Да се употребява мисва̄к е важен суннет.]

10. Да се избърше еднократно цялата глава.

11. Да се избършат еднократно двете уши.

12. Да се избърше еднократно врата с трите съседни пръста на двете ръце. [Тук се има предвид средния пръст, безименния и кутрето.]

13. Да се измият междупръстията на ръцете и краката.

14. Да се измият трикратно всички необходими крайници.

15. Да се възнамери от сърце, когато се мие лицето.

16. Тертӣб, т.е. да се съблюдава определения ред при измиване на крайниците.

17. Делк, т.е. да се търкат измиваните крайници.

18. Мува̄ля̄т – да се мият органите един след друг, без прекъсване.

Едебите (мустехабите) на абдеста

Едебите на абдеста са двадесет и осем на брой:

Едеб е онова, което носи сева̄б при извършване, но не носи никакъв грях при пропускане. За разлика от него, да се изпълнява сунна е сева̄б, а изпуска – тензӣхен мекрӯх. Едебите са наименувани още мендуби или мустехаби. Едебите на абдеста са:

1. Да се изпълнява абдест преди да е станало време за нама̄з. (Тези, които имат извинение, трябва да го направят след като времето за нама̄з е настъпило.)

2. При умиване в тоалетна посоката на къбле трябва да остава от лявата или дясната страна на тялото. Да се обръща предната или задната част на тялото към къбле, когато се изхожда по голяма нужда или уринира, е тахрӣмен мекрӯх.

3. Да се измият срамните места с вода, дори по тях да няма мръсотия.

4. Да се подсушава с кърпа след измиване.

5. Да се покрие аврета веднага след почистване.

6. Да не се иска помощ от никого, т.е. да се изпълнява абдест самостоятелно.

7. Да се обръща към къбле по време на измиване.

8. Да се чете Келиме-и шеха̄дет при измиване на всеки крайник.

9. Да се четат молитвите за абдест.

10. Да се налива вода в устата с дясната ръка.

11. Да се подава вода в носа с дясната ръка.

12. Да се изчиства носа с лявата ръка.

13. Да се ползва мисва̄к при измиване на зъбите. В случай, че няма мисва̄к, може да се ползва четка.

14. Да се изплаква устата, когато не се говее. Да се извършва лека гаргара по време на абдест и гусюл е сунна, но когато се говее е мекрӯх.

15. Да се издърпва водата до костта, когато се мият ноздрите.

16. Да се промушва пръст в ухото, когато се бърше.

17. Да се мият междупръстията на краката с малкия пръст на лявата ръка.

18. Да се мести широкия пръстен при измиване на ръцете. Това действие се превръща във фарз ако пръстенът е тесен.

19. Да не се пилее вода дори тя да е в обилие.

20. Да не се ползва твърде малко вода, като че ли се прилага мехлем. (При трите измивания от крайниците трябва да капнат най-малко по две капки вода.)

21. Ако се ползва съд за вода, мустехаб е да се остави пълен след изпълнен с него абдест.

22. Да се чете молитвата “Алла̄хуммедж-алнӣ минеттевва̄бӣн…” след или по време на абдест.

23. Да се извърши два рекята нама̄з (нарича се субха̄).

24. Да се изпълни абдест, когато не е направено нещо, което да разваля предишния. Т.е. да се вземе абдест, когато не е развален предишния след извършен нама̄з.

25. Да се чисти гурела в очите, когато се мие лицето.

26. Да се мият лицето, ръцете и краката в повече, отколкото е фарз. [При измиване на ръцете (включително лактите) водата се поема с шепи и се пуска да потече към лактите.]

27. Да не се изпръсква вода по дрехите и тялото по време на абдест.

28. Да се извърши онова, което не е мекрӯх в следвания мезхеб, но фарз в друг.

Неща, които са забранени при изпълняване на абдест

По време на абдест не бива да се вършат дванадесет неща. Тяхното вършене е хара̄м или мекрӯх.

1. Когато човек се изхожда по голяма нужда или уринира в тоалетна или на открито, не бива да обръща към къбле своята предна и задна част на тялото.

2. Човек не бива (хара̄м е) да открива своите аврет части пред други хора, за да ги изчисти след нужда.

3. Не бива да се изчиства с дясна ръка.

4. Мекрӯх е да се чисти с хранителни вещества, тор, кост, животинска храна, въглища, чужда собственост, парче от саксия или керемиди, тръстика, лист, кърпа или хартия, когато няма вода.

5. Не бива да се плюе или секва в басейн, с чиято вода се извършва абдест.

6. Човек не бива да си мие крайниците в повече или по-малко от определеното. Нито пък повече или по-малко от три пъти.

7. Крайниците не бива да се подсушават с кърпа, която се ползва за сушене след умиване.

8. Когато се мие лицето, водата не бива да се разплисква, а да се излива от челото надолу.

9. Не бива да се духа по повърхността на водата.

10. Не бива да се затварят плътно устните и очите. Ако остане сухо дори съвсем малко място от видимата част на устните и клепачите, абдестът не се приема.

11. Не бива да се секва с дясна ръка.

12. Не бива да се бърше (месх) главата, ушите или вратът повече от един път чрез изново навлажняване на ръцете. Би могло да се повтаря без да се мокрят ръцете отново.

ПОЛЗВАНЕ НА МИСВА̄К: Да се ползва мисва̄к по време на абдест е силен суннет. В един хадӣс-и шерӣф се казва: “Нама̄з, който се извършва след употреба на мисва̄к, е седемдесет пъти по-високопоставен от нама̄з, изпълнен без такъв.”

В книгата “Сира̄дж-ул-вехха̄дж” пише, че да се ползва мисва̄к носи петнадесет ползи:

1. Става причина за произнасяне на Келиме-и шеха̄дет на сетен дъх.

2. Укрепва венците.

3. Премахва храчките.

4. Премахва гаденето в стомаха.

5. Премахва болката в устата.

6. Премахва лошия дъх.

7. Става причина за доволството на Алла̄ху теа̄ля̄.

8. Укрепва кръвоносните съдове в главата.

9. Шейта̄нът се натъжава.

10. Очите засияват.

11. Добрините и благодеянията се увеличават.

12. Извършва се дело съгласувано със сунната.

13. Устата се поддържа чиста.

14. Става причина за придобиване на красноречие.

15. Сева̄бът на два рекята нама̄з, извършен след употреба на мисва̄к, е повече от сева̄ба на седемдесет рекята, откланяни без него.

Мисва̄кът е клонка от дървото ера̄к, което расте в Арабия. Изрязва се една пръчка, от чийто връх се премахва кора с ширина около два сантиметра и откритата част се слага във вода за няколко часа. След това върхът се натиска и той се отваря като четка. Ако не се намери клонка от ера̄к, би могло да се използва и маслинова. Жените, за да спечелят този сева̄б, биха могли да дъвчат дъвка с намерение да осъществят този суннет.

Някои правила, които трябва да се спазват по време на абдест

Освен ако не е налице крайна нужда или принуда, трябва да се обърне внимание на следните неща:

1 – Човек с парализирани ръце не би могъл да се изчисти и затова прави тейеммум, като трие своите ръце на пръст, а лице на стена. Ако има рана по лицето, кланя без абдест и не пропуска своя нама̄з.

2 – Ако човек е болен, неговата жена, наложница, деца или братя биха могли да му помогнат в абдеста.

3 – Да се изчиства (таха̄рет) с камък и други подобни неща е като да се изчиства с вода.

4 – Ако полудял или припаднал човек не се възстанови до 24 часа, задължението да навакса пропуснатите нама̄зи, когато оздравее, отпада. Онзи, който е загубил съзнание заради алкохол, опиум или лекарство, следва да изпълни всеки пропуснат нама̄з. Онзи, който е дотолкова болен, че да не може да кланя дори с движение на глава в легнало положение, се освобождава от нама̄за (ако това състояние продължи повече от двадесет и четири часа), дори да е в съзнание.

5 – Да се ползва специална дреха за тоалетна и да се покрива главата е мустехаб.

6 – При влизане в тоалетна не бива да се държи в ръка нещо, на което да пише името на Алла̄ху теа̄ля̄ или част от Кора̄н-и керӣм. Те трябва да бъдат обвити в нещо и да се държат в джоба.

7 – В тоалетна се влиза с ляв и излиза с десен крак.

8 – В тоалетна не бива да се говори. Авретът се отваря след като се приклекне.

9 – Не бива да се гледа в собствените аврет части и изпражнения, нито да се плюе в тоалетна.

10 – Не бива да се ходи по малка и голяма нужда в каквато и да е вода, стена на джамия, гробище или път.

Неща, които развалят абдеста

Седем неща развалят абдеста:

1 – Всичко, което излиза от половия орган и ануса:

a) Уриниране, дефекация (изхождане) и газоизпускане.

б) Когато уредът за клизма или човешки пръст бъдат вкарани в ануса и излязат навлажнени, абдестът се разваля. Ако са сухи, би било най-добре да се извърши нов абдест.

в) Когато повърхността на памука, която мъжете и жените слагат, за да не се изпуска урина, се окаже мокра.

2 – Когато от устата излязат нечисти неща:

a) Когато се повръща с пълна уста.

б) Когато се изплюе и види, че съотношението на кръвта надвишава тази на слюнката, абдестът се разваля.

в) Течната кръв, която идва от стомаха и дробовете, според има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе разваля абдеста, дори да е в малки количества.

г) Когато някое лекарство, капнато в ухото, излезе през устата.

3 – Неща, които излизат от кожата:

a) Кръв, гной или жълта течност.

б) Абдестът се разваля ако кръвта или гноят, излизащи от тялото на болен от шарка или от цирей, се разнесат из места, които следва да бъдат измити при гусюл. Например ако кръвта от носа достигне до костите или ако кръвта от ухото излезе през ушния отвор.

в) Ако кръвта или жълтата течност, излизащи от цирей или рана, бъдат попити с памук.

г) Ако кръвта от мисва̄к или клечка за зъби изцапа устата.

д) Ако от ухото, пъпа или гърдата потече течност поради болка или заболяване.

е) Ако пиявица изсмуче кръв в големи количества.

4 – Да се спи:

Абдестът се разваля ако човек заспи като легне на една страна или като се опре на своя лакът или нещо друго.

5 – Абдестът се разваля, когато човек припадне, полудее, получи пристъп на епилепсия или се напие, дотолкова че да се клатушка при ходене.

6 – Да се смее по време на нама̄з, който има руку и седжде, разваля и нама̄за, и абдеста. На детето не се развалят. Усмивката не разваля нито нама̄за, нито абдеста. Под смях, който разваля абдеста, се има предвид глас, който околните са в състояние да чуят.

7 – Когато голите срамни части на мъжа докоснат тези на жената, абдестът и на двамата се разваля.

Ако човек знае, че е извършил абдест, но се съмнява дали го е развалял или не, следва да приеме, че има. Но ако помни, че е развалял, но се съмнява дали го е подновил или не, следва да приема, че няма.

Неща, които не развалят абдеста

Следните неща не развалят абдеста:

1 – Да излизат червеи (паразити) през устата, ушите и кожата.

2 – Да се повръща храчки.

3 – Да се повръща течна кръв, идваща от главата, ако е в по-малки количества от слюнката.

4 – Ако тече кръв от някой зъб, но в по-малки количества от самата слюнка.

5 – Да идват съсиреци от главата, дори да са в големи количества.

6 – Да идват съсиреци от стомаха или белите дробове, но не с пълна уста.

7 – Да излезе през ухото или носа лекарство, което е капнато в ухото.

8 – Ако издърпаното (подсмърканото) в носа излезе обратно дори след дни.

9 – Да се види кръв по захапаното място.

10 – Да се плаче поради причини, като дразнене от лук, дим или газове, – освен ако няма болка – не разваля абдеста.

11 – Да се кърми дете.

12 – Да се поти – независимо колко много – не разваля абдеста.

13 – Вредните насекоми, като мухи, комари, бълхи и мокрици, не развалят абдеста, дори да изсмучат много кръв.

14 – Ако кръвта в малки количества не се разнася и ако не се повръща с пълна уста.

15 – Ако човек не падне, когато му се дръпне предмета, на който се е опрял, заспивайки.

16 – Да се заспи по време на нама̄з.

17 – Да се заспи чрез поставяне на глава върху изправени колене.

18 – Да се заспи в седнало положение с крака на една страна.

19 – Да се заспи върху животно, което няма седло и се изкачва по хълм, или ходи по равен път.

20 – Да се усмихва по време на нама̄з не разваля абдеста.

21 – Дахк се нарича онова състояние, в което човек се смее по време на нама̄з, но единствено той чува собствения си глас. Дахкът разваля само нама̄за.

22 – Да се реже коса, брада или нокти.

23 – Когато падне кората на рана, абдестът не се разваля.

Улеснения в абдеста

(Месх на мест и рана)

Месх означава избърсване. Има два вида месх:

1 – МЕСХ НА МЕСТ:

Местът е водоустойчива обувка, която покрива онези части от крака, чието измиване в абдеста е фарз. Когато местът е толкова голям, че пръстите на краката да не опират перифериите му и се обърсва частта, до която не опира кракът, месхът не става състоятелен. Местът трябва да е достатъчно здрав и удобен, за да не излиза от крака и при един час ходене пеш.

Джа̄из е да се прави месх на чорапи, чиято долна или горна, или само долна част е покрита с кожа.

Джа̄из е да се прави месх на чорапи, които са твърди и не падат при ходене.

Местът пречи състоянието на безабдестие да достигне до краката. Джа̄из е да се измият краката и обуят местовете, след което да се вземе абдест.

Избърсва се (месх) горната повърхност на места, а не долната.

За да се извърши месх според суннета (сунната) трябва петте намокрени пръсти на дясната ръка да се поставят върху десния мест, а пръстите на лявата ръка върху левия. С ръце се бърше, започвайки откъм пръстите и се стигне до горната част на крака (докъм глезените). Дланите не бива да докосват места. Фарз е месхът да покрива площ, колкото ширината и дължината на три пръста на ръката.

Макар месхът с обратната страна на ръцете да е допустим, сунна е да се прави с вътрешната.

Ако повърхността на места се навлажни при ходене върху влажна трева или от дъжд, това би могло да послужи като извършен месх.

Продължителността на един извършен месх е двадесет и четири часа за мукӣм (човек, който не е пътник) и три денонощия, т.е. седемдесет и два часа за гостенин (пътник). Тази продължителност не започва от момента на обуване на места, а от момента на разваляне на абдеста, след като вече местът е бил обут. Ако човек с мест тръгне на път, преди да са изминали двадесет и четири часа от развалянето на абдеста, той ще може да бърше места в продължение на седемдесет и два часа. Ако човек стане мукӣм, когато е бил пътник и ако са изминали двадесет и четири часа (от развалянето на абдеста), следва да свали места и да извърши абдест, като си измие краката.

Не е допустимо да се бърше мест, на който има дупка, през която биха могли да се видят три от пръстите на крака. Би било джа̄из ако дупката е по-малка. Ако има няколко малки дупки по единия мест и техният сбор е колкото дупка за три пръста, бърсането не става джа̄из. Ако единият мест има дупка, колкото за два пръста, а другият за два или един, месхът става джа̄из (допустим). Когато се каже “дупка, която прави месха невъзможен” се има предвид такава, през която биха могли да се видят не само върховете на трите пръста, а целите пръсти.

2 – МЕСХ НАД РАНА ИЛИ ПРЕВРЪЗКА:

Ако върху рана, цирей, кожна цепнатина или пукнатина има поставен мехлем, памук, фитил, марля, лейкопласт или превръзка, и ако премахването им би навредило на раната (раните), трябва да се избършат с влажна ръка.

Човек с извинение е свободен да прави абдест, когато пожелае. С него ще може да изпълни колкото иска фарз и на̄филе нама̄з, и да чете Кора̄н-и керӣм. Когато обаче времето за нама̄з привърши, абдестът се разваля. Новият абдест, изпълнен в началото на всяко време за нама̄з, позволява да се извършат всякакви поклонения, докато времето изтече.

За да може човек да се счита за извинен (притежател на извинение), е нужен фактор, който непрекъснато да разваля неговия абдест. Извинен е онзи, който в рамките на едно нама̄зово време, не може да остане с абдест за време, колкото да изпълни фарза. Ако факторът, който става причина за извинение, се прояви (потече) дори веднъж и само за малко при всяко следващо време за намаз, извинението ще се приеме за продължаващо.

ГУСЮЛ

(Цялостно измиване на тялото)

Правилният нама̄з зависи от правилно изпълнените абдест и гусюл. Фарз е за всички мъже и жени, които са джунуб (нямат гусюл абдест), и за жени, които са преминали месечен цикъл (хайз) или следродилен период (нифа̄с), да изпълнят гусюл абдест, когато наближи края на времето за нама̄з и остане време, колкото да се извърши само съответния нама̄з. Човек става джунуб след полов контакт и семеизпразване.

Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “На човек, който става, за да вземе гусюл абдест, ще му бъдат дадени сева̄би, колкото са космите по тялото му [т.е. твърде много] и толкова грехове ще му бъдат опростени. Ще нараснат степените му в Рая. Сева̄бът, който ще му бъде даден за гусюл абдеста, ще бъде по-добър (полезен) за него от всичко на света. Алла̄ху теа̄ля̄ ще каже на меля̄икетата: “Вижте този Мой раб! Става нощем без да проявява мързел и извършва гусюл, мислейки за Моята заповед. Бъдете свидетели, че опростих греховете му.”

В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Когато се омърсите, незабавно изпълнете гусюл абдест, защото меля̄икетата писари се огорчават от човек, който е джунуб.” Има̄м Газа̄лӣ (рахметулла̄хи алейх) е казал: “Един човек ми рече на сън: “Останах джунуб за известно време. Сега в резултат от това ми облякоха риза от огън и още съм в пламъци.” В един хадӣс-и шерӣф се казва: “Ангелите на милостта не влизат в къща, в която има картина, куче и джунуб човек.”

Всеки човек, независимо дали изпълнява нама̄з или не, ако прекара джунуб едно нама̄зово време, ще бъде подложен на много болезнено мъчение. При липса на възможност за къпане с вода се прави тейеммум. Човек, който е джунуб, не може да върши следните неща:

1 – Не може да кланя какъвто и да е нама̄з.

2 – Не може да докосва Кора̄н-и керӣм и неговите а̄йети.

3 – Не може да прави тава̄ф (обикаля) около Кяа̄бе.

4 – Не може да влиза в джамии и месджиди.

Фарзовете на гусюл абдеста

Според ханефӣтския мезхеб гусюлът има три фарза:

1 – Измиване на устата. Гусюлът няма да е валиден ако в устата остане сухо място, колкото иглено ухо или ако зъбите или зъбните кухини останат ненамокрени.

2 – Измиване на носа. Гусюлът ще бъде невалиден ако под сухите мръсотии в носа или надъвканата храна в устата не прониква вода. Според ханбелӣтския мезхеб да се мие устата и носа по време на абдест и гусюл е фарз, а в ша̄фи’ӣтския мезхеб е фарз да се прави възнамерение по време на гусюл.

3 – Измиване на цялото тяло. Фарз е да се измие пъпа, кожата под мустаците, веждите и брадата. Фарз е да се измие и косата. Гусюлът не може да бъде осъществен ако по ноктите, устните, клепачите или по другите части на тялото има неща [като лак за нокти], които не пропускат вода.

Суннетите на гусюл абдеста

1 – Да се измият ръцете.

2 – Да се измият срамните места.

3 – Да се изчисти от мръсотия цялото тяло.

4 – Да се изпълни абдест преди гусюл и да се възнамери, когато се мие лицето. В ша̄фи’ӣтския мезхеб е фарз да се прави възнамерение.

5 – Да се измие трикратно цялото тяло чрез търкане.

6 – Да се измият двата крака след като се измие цялото тяло.

Как се извършва гусюл?

За да се изпълни гусюл според сунната, трябва да се постъпи така:

1 – Първо се измиват ръцете и срамните места, дори да са чисти, и онези части от тялото, по които има мръсотия.

2 – После се извършва цялостен абдест и миейки лицето се възнамерява за гусюл. Ако под краката не се събира вода, следва да се измият и те.

3 – След това цялото тяло трикратно се облива с вода. За да се извърши това, първо се облива главата по три пъти, после дясното рамо и след това лявото. При всяко обливане въпросната част от тялото трябва да се намокри изцяло. При първото обливане се търка.

При гусюла ако с водата, с която се облива един орган, се намокри и друг, той също се изчиства, защото в гусюл абдеста цялото тяло се приема за едно цяло (като един крайник). В абдеста, за разлика от него, ако с налятата вода върху един крайник се намокри друг, вторият няма да се приеме за измит. След приключване на гусюл е мекрӯх да се изпълни нов абдест. Но ако абдестът, изпълнявайки гусюл, се развали, трябва.

РАЗЯСНЕНИЕ (за хора, които

имат пломби или покрития на зъбите си)

В ханефӣтския мезхеб ако зоната между зъбите и кухините останат ненамокрени, гусюлът става несъстоятелен. Ето защо, когато зъбите се пломбират или покрият, гусюлът става невалиден. Такъв човек няма да може да се изчисти (спаси) от състояние на джунуб. С други думи, покритията от злато, сребро и други немръсни материали, не пропускат вода и гусюл абдестът става невалиден според всички учени на ханефӣтски мезхеб.

Тахта̄вӣ е написал следното на 96. страница от разяснението към “Мера̄кил-феля̄х” и неговия турски превод “Ни’мет-и исля̄м”: “Няма никакъв проблем ако мюсюлманин ханефия стори таклӣд (последва) ша̄фи’ӣтския мезхеб по отношение на дело, което не може да извърши в своя мезхеб.” Същото е написано в “Бахр-ур-ра̄ик” и “Нехр-ул-фа̄ик”. Но за да направи това, трябва да изпълни всички условия (фарзове и муфсиди) и на другия мезхеб. Ако направи това (последва друг мезхеб) без да има харадж (трудност) и без да е изпълнил всички условия, ще се превърне в мулеффик, т.е. събирач на леснини, а това е недопустимо.

Човек, който не може да извърши определен фарз в своя мезхеб, трябва да последва друг, за да го направи. Но докато го върши, трябва да изпълни условията и на втория мезхеб. Ханефии, които са покрили или пломбирали своите зъби, за да последват ма̄ликитския или ша̄фи’ӣтския мезхеб, трябва да възнамерят да последват има̄м Ма̄лик или има̄м Ша̄фи’ӣ, когато правят възнамерение за гусюл, абдест и нама̄з. С други думи, гусюл абдестът на един ханефия ще стане валиден (сахӣх), когато, започвайки гусюл абдест, възнамери от сърце така “Възнамерих да извърша гусюл, следвайки ма̄ликитския (или ша̄фи’ӣтския) мезхеб.” Ще се изчисти. Когато последва ма̄ликитския или ша̄фи’ӣтския мезхеб, неговите нама̄з и абдест ще станат сахӣх. Ще може да стане има̄м (да води нама̄з) и за онези, които нямат покрития или пломби.

Този, който следва ша̄фи’ӣтския мезхеб, трябва – наред с има̄ма – да чете Фа̄тиха. Ако вътрешната част на ръката му докосне своя или на друг човек половия орган или анус, или ако докосне кожата на жена, която не е от осемнадесетте жени, за които е хара̄м да се ожени, абдестът му се разваля. Задължително трябва (фарз е) да изпълни възнамерение и да се пази и от най-малката нечистотия. Трябва да взема абдест според ша̄фи’ӣтския мезхеб, дори когато се кани да подържи в ръка Кора̄н-и керӣм. Пътник, който е ханефия, ако стори таклӣд ша̄фи’ӣтския мезхеб, ще може да извърши джем, т.е. да кланя заедно (съедини) обедния със следобедния и вечерния с нощния нама̄з. Но, за да изпълни това, трябва да е вземе абдест според ша̄фи’ӣтския мезхеб. [За подробна информация, моля, прочетете книгите “Пълен илмихал “Вечното щастие”” и “Мъзраклъ илмихал”.]

Менструация (хайз) и следродилен период (нифа̄с) при жените

Има единадесет вида гусюл, пет от които фарз. Два от тях включват жените, които трябва да извършат гусюл след преминаване на месечен цикъл и следродилен период.

Ибни Āбидӣн в книгата “Менхел-ул-ва̄ридӣн” пише: “Учените по ислямско право единогласно са казали, че за всеки мюсюлманин, мъж или жена, е фарз да научи илмиха̄л. За всяка жена мюсюлманка е фарз да научи знанията за хайз и нифа̄с. Всеки вярващ мъж трябва да научи тези знания, когато ще се ожени, а след това да ги учи и на жена си.”

Хайз е кръвта, която започва да тече от здраво момиче, което е навършило осем и започнало девет годишна възраст или от жена, при която са изминали петнадесет дни от последната минута на менструалния период, и която кръв продължава най-малко три дни. Менструална се нарича кръвта, която е мътна и има цвят различен от белия. Когато едно момиче започне хайз, то навлиза в пубертета и става жена. Оттогава насетне тя е отговорна да спазва заповедите и забраните на религията.

Дните от началото до края на течението се наричат менструален период. Периодът на хайз е максимум десет и минимум три дни. Всяка жена трябва да е наясно със своя менструален период в дни и часове. Когато едно момиче навърши осем годишна възраст, за нейната майка или, ако няма такава, за нейните баби, по-големи сестри и лели става фарз да я научат на хайз и нифа̄с.

Нифа̄с означава лохии. Това е кървене, което се получава при жени след раждане. За него няма минимална продължителност. Когато кървенето спре, жената трябва незабавно да изпълни гусюл. Максималната продължителност на периода на нифа̄с е четиридесет дни. След четиридесетия ден тя изпълнява гусюл и започва нама̄з дори кървенето да продължи. Кървенето след четиридесетия ден се нарича истиха̄за (счита се за извинение). Жените трябва да знаят и продължителността на своя следродилен период.

Истиха̄за се нарича кървене, което става в продължение на период по-малък от три дни, дори той да е с пет минути по-кратък от седемдесет и два часа; или кървене, което продължава над десетина дни за жени, при които се появява за пръв път; или кървене, което продължава повече от менструацията и дори надхвърля десетина дни за онези, при които не се появява за пръв път; или пък кървене, което става при жени, надхвърлили петдесет и пет годишна възраст (а̄йисе) или при момичета под девет годишна възраст. Това е признак на заболяване и е опасно ако продължи да тече за продължително време. Трябва да се потърси лекарска помощ.

Жена, която е в състояние на истиха̄за, е като човек, чийто нос кърви често. В това състояние тя би могла да изпълнява нама̄з и говее.

По време на хайз и нифа̄с жените не могат да изпълнят нама̄з и говеят. Не могат да изпълнят седжде-и тиля̄вет и шукр (благодарствено седжде). Не могат да докоснат Кора̄н-и керӣм, да влязат в джамии и месджиди, да обиколят (тава̄ф) Кяа̄бе и осъществят полов контакт. По-късно, когато се изчистят, трябва да наваксат (само) оруджите, без нама̄зите. Жената е длъжна да осведомява своя мъж за началото на нейния менструален цикъл. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Проклета е онази жена, която прикрива от своя съпруг началото и края на хайза.” Когато менструацията и следродилният период приключат, за нея ще стане фарз да изпълни гусюл абдест веднага. Това е заповед на Алла̄ху теа̄ля̄.

Има много думи, които причиняват разтрогване на брака. Мюсюлманинът трябва много да се бои от разтрогване на брака и губене на вяра.

Алла̄ху теа̄ля̄ си отмъщава пак посредством някой раб.

Непритежаващият духовно знание мисли, че това се прави от този раб.

Всичко е на Създателя – с човешка ръка се обработва,

не мисли, че клечка ще помръдне без заповед на Всевишния!

ТЕЙЕММУМ

Тейеммум означава изчистване с пръст. Когато липсва вода за абдест и гусюл, или има, но е невъзможно да се използва, се прави тейеммум с чиста почва, пясък, вар, камък и други неща от рода на пръстта. Според ханефӣтския мезхеб, за разлика от другите, е сахӣх да се прави тейеммум преди да е настъпило времето за нама̄з.

Тейеммумът е улеснение за извършване на абдест и гусюл. В нашата религия да се прави тейеммум с пръст е като да се чисти с вода. Ислямът ясно е съобщил, че много видове мръсотии биха могли да бъдат изчистени с пръст.

Тейеммумът се налага при следните обстоятелства:

1 – Ако е невъзможно да се намери чиста вода за абдест и гусюл. (В градовете е винаги фарз да се търси вода.)

2 – Ако е налице заболяване, което възпира да се ползва вода или има опасност от смърт или заболяване поради студ в случаи, които изискват употреба на вода.

3 – Ако има враг, хищно или отровно животно до източника на вода.

4 – Ако човек е в затвор и няма достъп до вода.

5 – Ако има смъртна заплаха.

6 – Ако човек е пътник и няма друга вода, освен за пиене.

7 – Ако човек няма възможност да изкара вода от кладенец.

Фарзовете на тейеммума

Тейеммумът има три фарза:

1 – Да се направи възнамерение за очистване от липса на гусюл или абдест. Ако човек, който няма абдест, извърши тейеммум с цел да покаже самото изпълнение на своите ученици, няма да може да се кланя с него.

2 – Да се потъркат двете длани в чиста пръст и да се избърше (месх) цялото лице.

3 – Да се потъркат двете длани в чиста пръст и да се избърше първо дясната, а после лявата ръка.

Има учени, които са казали, че тейеммумът се състои от два фарза, защото са приели втория и третия като отделни части на един фарз, т.е. и едната класификация е коректна, и другата.

Суннетите на тейеммума

1 – Да се започва с Бесмеле.

2 – Да се поставят дланите върху пръста.

3 – Да се придвижват дланите напред – назад върху пръста.

4 – Да се изтръсват ръцете, удряйки ги една в друга, заедно с палците, докато не остане пръст по тях.

5 – Да се отварят пръстите при слагане на ръцете върху пръста.

6 – Да се бърше (месх) първо лицето, после дясната ръка, а след това лявата.

7 – Да се изпълняват изброените действия по бърз начин, като по време на абдест.

8 – Да не се оставя място по ръцете и лицето, което да не е избърсано (месх).

9 – Да се търси вода, там където се предполага, че я има (преди да се извърши тейеммум).

10 – Да се потупва здраво с ръце в пръста.

11 – Да се избърсват ръцете по горепосочения начин.

12 – Да се избърсват междупръстията и да се размърдва пръстена.

По време на тейеммум следва да се обърне

внимание на следните неща

1 – Ако човек без абдест направи тейеммум, за да научи своя ученик, с него не може да изпълни нама̄з.

2 – Възнамерявайки единствено за тейеммум, не може да се изпълни нама̄з. Трябва да се възнамери за направа на тейеммум за извършване на нама̄з.

3 – Няколко души биха могли да изпълнят тейеммум с една и съща почва, защото тя и подобните на нея неща, не стават муста’мел при употреба за тейеммум, за разлика от праха, който пада от лицето и ръцете им след като са извършили тейеммум.

4 – Според ша̄фи’ӣтския и ханбелӣтския мезхеб тейеммум се прави единствено с почва. Според другите мезхеби тейеммум се прави с всяко чисто нещо от рода на почвата, дори по него да няма прах. Неща, които горят и се превръщат в пепел или които могат да се разтопят при висока температура, не са от рода на пръста. Следователно тейеммумът не може да бъде осъществен с дърво, трева, дъска, метал, месинг, боядисана стена, мед, злато или стъкло. С пясък може. С перли и корали също не може. С мрамор (измит с вар и гипс), цимент, неемайлиран фаянс, неемайлирани порцеланови съдове и кал може. Ако има само кал, може да се изпълни тейеммум ако водното съдържание е по-малко от 50 %.

5 – С един тейеммум биха могли да се изпълнят различни нама̄зи.

6 – Ако пътник силно предположи, базирайки се на определени признаци, или след като бъде уведомен от полово зрял и справедлив мюсюлманин, че ще намери вода на разстояние по-малко от два километра, за него става фарз да я търси, като измине по двеста метра към всички посоки или изпрати някой човек. Ако няма силно предположение, не е длъжен да я търси.

7 – Ако човек, който има справедлив мюсюлманин до себе си, направи тейеммум без да пита за вода и започне да изпълнява нама̄з, а след това научи, че има вода, трябва да извърши абдест и откланя наново.

8 – Допустимо е да се извърши нама̄з с тейеммум при условие, че водата е на повече от два километра.

9 – Човек, който е забравил, че сред своите провизии има вода, може да изпълни нама̄з с тейеммум ако не е в град или село.

10 – Ако човек, който изпълни нама̄з с тейеммум, мислейки, че водата е свършила, но след нама̄з установи, че не е, трябва да се откланя изново.

11 – За гостенина (човека, който е пътник според исляма) е ва̄джиб да помоли за вода онези, които го придружават. Ако те откажат да му дадат, ще може да изпълни нама̄з с тейеммум. Ако неговият приятел (придружител, спътник) продава вода на пазарна цена, пътникът ще трябва да я купи ако има допълнителни пари. Ако продава чрез габен-и фа̄хиш (на двойно по-висока цена от пазарната) или ако пътникът не разполага с пари, за да я купи на пазарна цена, ще може да изпълни нама̄з с тейеммум.

12 – Може да изпълни тейеммум ако има само вода, която е предназначена за пиене по време на пътуване в пустиня.

13 – Ако наличната вода е в малки количества, онзи, който е джунуб (няма гусюл абдест), има предимство пред онази жена, чийто менструален цикъл е приключил наскоро, и пред човека, който е без абдест, и пред починалия мюсюлманин (очакващ да бъде измит). Собственикът на водата е с приоритет пред другите. Когато води, принадлежащи на различни собственици, бъдат събрани на едно място, първо трябва да се измие трупа на покойния мюсюлманин.

14 – Ако джунуб човек изпълни тейеммум и след това развали абдест, той няма да стане джунуб отново. Ако има малко вода, ще вземе само абдест.

15 – Ако повече от половината от повърхността на тялото на джунуб човек е покрито с рани, шарка или скарлатина, той ще трябва да направи тейеммум. Ако по-голямата част от кожата е здрава и ще може да се изкъпе без да мокри раните, ще вземе гусюл с вода. Ако не може да направи това, ще изпълни тейеммум.

Как се прави тейеммум?

1 – Първо се прави възнамерение с цел да се очисти от състояние на липса на абдест или гусюл.

Възнамерявайки единствено за тейеммум, не може да се извърши нама̄з. Трябва да се възнамери и за нещо, което е иба̄дет (поклонение), например да се възнамери за тейеммум с цел да се изпълни джена̄зе нама̄з, седжде-и тиля̄вет, абдест или гусюл.

Когато се взема тейеммум, не е необходимо да се казва отделно “за абдест” или “за гусюл”. Когато човек възнамери за абдест, той се очиства и от липса на гусюл. С тейеммум за гусюл може да се изпълни нама̄з и няма нужда от втори тейеммум за абдест.

2 – После ръцете се запретват до над лактите и вътрешната част на ръцете, с отворени пръсти, се втриват и се преместват нагоре-надолу върху почва, камък или стена, измазана с глина или вар. Тогава се бърше (месх) лицето, което трябва да бъде докоснато най-малко от три пръста. Ако по лицето остане недокоснато място, колкото иглено ухо, тейеммумът става несъстоятелен.

За да бъде лицето избърсано изцяло, трябва да се направи следното: шепите се обръщат към лицето; всички пръсти (без палеца) се събират; двете най-дълги пръсти на двете ръце се опират един до друг; ръцете се поставят там, откъдето започва косата и се смъкват бавно към брадичката. С пръстите в хоризонтално положение трябва напълно да се избърше (месх) челото, клепачите, двете страни на носа, устните и лицевата част на брадичката. Междувременно дланите ще бършат бузите.

3 – След това почвата отново се допира с ръце, които леко се удрят една в друга, за да падне прахът. Първо, с вътрешната част на пръстите (без палеца) на лявата ръка се избърсва долната част на дясната ръка, като се започне от върха на пръстите и се стигне до лактите. След това вътрешната част на ръката се обърсва с вътрешната част на лявата ръка, като се започне от лактите и стигне до дланите. С левия палец се обърсва външната част на десния палец. Пръстенът трябва да се изкара. После, по същия начин, се избърсва лявата ръка с помощта на дясната. С вътрешната част на ръцете трябва да се търка почвата, но по тях не бива да остава пръст или прах.

Тейеммумът за извършване на абдест и гусюл е един и същ.

Неща, които развалят тейеммума

Тейеммумът се разваля, когато причината, която го налага, изчезне: например, когато се намери вода или са налице състояния, които развалят абдест и гусюл.

Ползите от абдеста, гусюла и тейеммума

И двата вида почиствания, които се извършват с цел поклонение, носят голяма полза за телесното здраве. Освен за тялото, те са полезни и за духа. Ние бихме могли да споменем само някои от техните безброй ползи, както следва:

1 – В нашето ежедневие докосваме различни места и влизаме в контакт с различни микроорганизми. Миенето на ръцете, лицето и краката по време на абдест е една от най-ефективните защити срещу кожни заболявания и инфекции. Някои от микробите и бактериите-паразити попадат в тялото през кожата.

2 – При измиване на ноздрите, които са пазители на нашата дихателна система, се предотвратява влизането на прах и микроби в тялото.

3 – Миенето на лицето укрепва кожата и намалява напрежението и умората в главата, което стимулира кръвоносните съдове и нерви. Ето защо онези, които извършват редовен абдест, не губят красотата на лицата си дори да остареят.

4 – В случаите, които предизвикват необходимост от извършване на гусюл, човешкото тяло изразходва голяма енергия, сърцето и пулсът се ускоряват, честотата на дишане зачестява. Тази усилена работа на тялото предизвиква умора, отпадналост, леност и отпуснатост. Мозъкът започва да функционира значително по-бавно. Чрез гусюл абдест тялото възвръща своята предишна жизненост. Редовното и периодично къпане е чудесно средство за защита на тялото.

5 – При нормални условия тялото има определен статичен електричен баланс и здравето на тялото е тясно свързано с него. Той се влияе силно от психологическия стрес, метеорологичните условия, облекла, условия на живот и работа, както и състояния, които изискват гусюл абдест. Този електрически товар се увеличава четирикратно в случаи на гняв и дванадесетократно в случаи, които развалят гусюл. Днес с инфрачервени лъчи снимат повърхността на кожата и доказват как след полов контакт тя се покрива със слой повишено статично електричество. Този слой пречи кожата да диша и става причина за избледняване на цвета и скоростно образуване на бръчки. Спасението е в това да се измие цялото тяло без да остане сухо място, колкото иглено ухо. Водата поема вредния електричен товар и възвръща предишното състояние на тялото. Следователно гусюл абдестът – и от медицинска гледна точка – е незаменимо чистене на тялото.

6 – Абдестът и гусюлът имат положителен ефект и върху кръвоносната система. Те предотвратяват втвърдяването и стесняването на съдовете. По време на абдест се стимулират някои системи в тялото. Например горната част на носа и сливиците, които са едни от най-важните центрове на лимфната система, биват предупреждавани. В допълнение към това, измиването на врата и местата около него също засяга лимфната система. Чрез абдест и гусюл циркулацията в лимфната система се улеснява, при което лимфоцитите, имащи важно място в имунната система, предпазват организма от зловредни влияния и укрепват защитните сили на тялото.

7 – Тейемуммът, който се прави при липса на вода, също до голяма степен заличава статичната електроенергия в тялото.

2-ТАХА̄РЕТ (ИЗЧИСТВАНЕ) ОТ НЕДЖА̄СЕТ (МРЪСОТИЯ)

Т.е., по тялото, дрeхите и мястото за нама̄з не бива да има нечистотия. Забрадката, чалмата, местът и налъмите (обувките) се считат за облекло. Тъй като висящата част на шала се движи с тялото по време на нама̄з, тя също се приема за част от облеклото и ако е нечиста, нама̄зът не се приема. Ако частта от постелката, на която кланящият стъпва и полага чело, е чиста, нама̄зът ще се приема дори останалите ѝ части да са нечисти, защото постелката не се движи заедно с тялото (не се счита за част от облеклото), за разлика от шала. Нама̄зът на онзи, който носи урина в затворено шише, няма да бъде приет, защото шишето не е мястото, откъдето се появява тя. [Следователно не е допустимо да се кланя нама̄з, когато в джоба се носи затворено шише с одеколон, спирт и йодова тинктура или затворена кутия, в която има изцапана с кръв или мръсотия кърпа.] Местата, където стъпват двата крака и където се прави седжде, трябва да са чисти. Приема се нама̄з, който се изпълнява върху кърпа, стъкло или найлон, които покриват мръсотията. Не пречи ако висящите краища на дрехите – по време на седжде – докосват суха мръсотия.

Ако върху тялото, дрехата и мястото за нама̄з няма груба мръсотия, надхвърляща един динар (дирхем), нама̄зът се приема. Но ако има колкото един динар, става тахрӣмен мекрӯх и трябва (ва̄джиб e) да се изчисти. Ако мръсотията е повече от динар, става фарз да се изчисти, а ако е по-малко, чистенето става суннет. Фарз е да се измие дори по изброените места да има само една капка вино. Според има̄мейн [има̄м Ебӯ Йӯсуф и има̄м Мухаммед] и другите три мезхеба изчистването и на частица от всякакъв вид груба мръсотия е фарз. Горепосочените критерии, отнасящи се до количество мръсотия, трябва да бъдат взети под внимание, когато се започва нама̄з, а не по време на самото изцапване.

Един дирхем е равен на един мискал, т.е. 4,8 гр. при твърда мръсотия, а при течна е колкото площта на вода, побираща се във вътрешната част на дланта на ръката. Когато по дрехата има твърда мръсотия, която е по-малко от един мискал като количество, но се простира върху площ по-голяма от дланта на ръка, не пречи (за нама̄з).

Мръсотията е два вида:

1 - Груба мръсотия: Всички онези неща, които развалят абдест и гусюл. Към груба мръсотия се отнася още: необработена кожа, месо, изпражнения и урина от животни, чието месо не се яде (с изключение на прилепа) и на техните малки; човешка и животинска кръв; вино; мърша; свинско месо и мръсотия от домашни птици, товарни животни, овце и кози.

2 - Лека мръсотия: Когато един крайник или част от дреха бъдат изцапани с лека мръсотия, това не би попречило за нама̄з, освен ако не обхваща повече от една четвърт от крайника или съответната част на дрехата. Урината на четириноги животни, чието месо се яде, и екскрементите на птици, чието месо не се яде, са леки мръсотии. Екскрементите на гълъби, врабчета и подобните на тях птици, чието месо се яде, са чисти.

Ракията и спиртът, които се получават при дестилация на вино, са груби нечистотии и да се пият е хара̄м, също както да се пие вино. Преди да се кланя, петната от кръв, спирт и алкохолни напитки следва да бъдат отмити от дрехите и тялото. Те няма да станат чисти, когато мръсните течности по тях се изпарят. Шишета или подобни на тях съдове, които съдържат такива мръсотии, трябва да бъдат извадени от джобовете преди нама̄з.

Мръсотията може да бъде почистена с всякакъв вид чиста вода, с муста’мел вода или течности, като оцет или розова вода. Водата, която е използвана за абдест или гусюл, се нарича муста’мел. Тя е чиста, но с нея не може да се пречисти хадес. Изчиства мръсотиите, но не може да се използва за абдест и гусюл.

ИСТИНДЖА̄: Почистване на нечистотии, които се отделят отпред (половия орган) и отзад (ануса). Да се прави истинджа̄ е суннет-и муеккеде. След ходене по нужда (малка и голяма) в тоалетна за мъжете и жените е суннет да се почистят с камък или вода, така че по тях да не остане никаква урина или мръсотия. Въпреки това, в случай, когато да се прави истинджа̄ с вода е невъзможно, без да се открие аврета пред други хора, следва да се откаже от него, дори да има мръсотия в големи количества. Човек не бива да отваря своите аврет части. Трябва да кланя в това състояние. Ако ги отвори, ще стане фа̄сък (грешник) и ще е извършил хара̄м. Когато намери уединено място, трябва да извърши истинджа̄ с вода и да се кланя отново. Ако изпълняването на заповед става причина за вършене на хара̄м, заповедта се [отлага или] пропуска, т.е. не се изпълнява.

Тахрӣмен мекрӯх е да се прави истинджа̄ с кокал, храна, тор, тухла, парче от саксия или стъкло, въглища, животинска храна, чуждо имущество или с ценни неща, като коприна, вещи, изхвърлени от джамии, земзем, листа и хартия. Трябва да се проявява уважение и към празния лист. Допустимо е да се прави истинджа̄ с листи и хартии, съдържащи светски имена или писания, които нямат нищо общо с религията. Но не трябва да се прави истинджа̄ с хартия, съдържаща ислямски букви. Мекрӯх е да се ходи по нужда, когато предната или задната част на тялото са обърнати към къбле, или пък да се ходи по нужда, когато човек е изправен или гол, без да има извинение за това. Не е джа̄из да се изпълнява гусюл на места, където се събира урина. Става допустимо ако урината тече и си отива, т.е. не се събира. Водата, използвана за истинджа̄, става мръсна и дрехите трябва стриктно да се пазят от нея. Ето защо, когато се прави истинджа̄, авретът се отваря на уединено място. Не бива да се върши истинджа̄ като се застава пред някоя чешма, пъха мократа ръка в бельото и избърсва урината от половия орган. Ако водата в ръката докосне урината, тя също става нечиста, както и дрехата, върху която капне. Ако площите, на които е капнала от тази вода, се съберат и техният сбор надвиши площта на вътрешната част на човешка длан, нама̄зът не се приема.

ИСТИБРА̄: За мъжете е ва̄джиб да правят истибра̄, т.е. да не оставят никакви капки урина в пикочния канал след ходене по малка нужда. Това става с ходене, изкашляне или лежане на лявата страна. Не бива да се върши абдест, докато не е сигурно, че не е останала капка в пикочния канал. Ако изтече и една капка, абдестът се разваля, а дрехата се зацапва. Ако изцапаното място в бельото е по-малко от вътрешната част на дланта, нама̄зът, който се кланя с подновен абдест, става мекрӯх. Ако изтече повече, нама̄зът изобщо не се приема. Тези, които имат затруднения при правене на истибра̄, могат да сложат фитил от естествен памук голям, колкото ечемик в отвора на пикочния канал. Памукът ще попие урината, но единият му край не бива да стърчи навън.

3-СЕТР-И АВРЕТ (Аврет частите и забулването на жените)

Частите на човешкото тяло, които са хара̄м да се отварят и показват на другите, и на другите е хара̄м да ги гледат, се наричат аврет. Аврет зоната на мъжете е от пъпа до под коленете. Коленете също се включват в нея. Нама̄зът, извършен без да са покрити тези места, е несъстоятелен. Когато се кланя нама̄з, за мъжете е суннет да покриват и другите части на телата си (ръцете, главата), които не са аврет (например да носят чорапи). Да не се изпълнява това е мекрӯх.

Всички части на женското тяло, с изключение на дланите и лицето, включително външните части на ръцете, косите и ходилата, са аврет във всички четири мезхеба и именно затова жените са наречени аврет. За тях е фарз да ги покрият. Ако една четвърт от някой крайник остане непокрит, колкото един рукн, нама̄зът се разваля. Ако се отвори за по-малко, не се разваля, но става мекрӯх. Дреха, която е тънка и прилепва по органите, и разкрива тяхната форма и цвят, се счита за несъществуваща.

Когато са сами и не извършват нама̄з, за жените е фарз да покриват своите тела от коленете до пъпа. Да се покриват гърба и корема е ва̄джиб, а на другите части – едеб (проява на благоприличие).

Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Очите на онзи, който гледа със сласт към чужда жена, ще бъдат напълнени с огън и в този вид ще бъде въведен в Ада. Ръцете на онзи, който се ръкува с чужда жена, ще бъдат завързани за шията му и в този вид ще бъде хвърлен в Ада. Тези, които говорят с чужди жени, изпитвайки страст, без да има необходимост от това, ще останат в Джехеннема по хиляда години за всяка една своя дума.”

“Да се гледа със страст към съпругата на съседа и съпругите на приятелите е десетократно по-греховно от гледане на чужди жени. Да се гледат омъжени жени е хиляда пъти по-греховно от гледане на момичета. Така стоят нещата и с греховете за прелюбодеянието.”

“О, Али! Не отваряй своите бедра и не гледай към бедрото на никой друг, било то жив или мъртъв!”

“Не отваряйте своите аврети, защото има такива, които никога не се отделят от вас. Засрамете се от тях и се отнасяйте с уважение.” [Това са меля̄икетата хафаза.]

“Покрийте своите аврет части. Не ги показвайте на никого, освен на съпругата или наложницата. Срамувайте се от Алла̄ху теа̄ля̄, когато сте сами!”

“Нека Алла̄ху теа̄ля̄ прокълне онези мъже, които имитират жени и онези жени, които имитират мъже!”

“Ако човек, когато види красотата на едно момиче, отвърне поглед от нея, Алла̄ху теа̄ля̄ ще го дари със сева̄ба на едно ново поклонение и той ще му усети насладата веднага.”

“Нека Аллах прокълне онзи, който показва своите аврет части или гледа аврета на другите!”

“Човек, който имитира дадена общност, става част от нея.” Т.е. човек, който имитира нравите, делата или облеклата на дадена общност, ще се превърне в част от нея. Тези, които следват обичаите на неверниците (модата), и наричат хара̄мите “красиви изкуства”, а деятелите “хора на изкуството” и “цивилизовани”, трябва да вземат поука от този хадӣс-и шерӣф, да се изплашат и самоосъзнаят.

За мъжете е хара̄м да гледат аврета на други мъже, както и за жените е хара̄м да гледат аврета на други жени. Т.е. както за мъжете е хара̄м да гледат аврета на жени и за жените да гледат аврета на мъже, така и за мъжете е хара̄м да гледат аврета на мъже и жените – аврета на жени. За мъжете и жените е хара̄м да гледат частта от мъжкото тяло между пъпа и коленете включително. За жена е хара̄м да гледа същите тези части от женското тяло. Авретът на една жена за чужди мъже е цялото ѝ тяло, с изключение на лицето и ръцете. Хара̄м е да се гледа аврета на чужди жени, дори без да се усеща възбуда от това.

Болен човек, който е гол и покрит целия (включително главата) с одеяло (юрган и др.), не би могъл да кланя нама̄з с движение на глава под това одеяло, защото (в този вид) се счита за изцяло гол. Но ако изкара своята глава навън (т.е. ако цялото му тяло, с изключение на главата, остане покрито с одеяло), ще се приеме, че е откланял покрит с одеяло и това е допустимо.

Ако един мъж е сигурен, че няма да усети страст, може да погледне главата, лицето, шията, ръцете и краката под коленете на осемнадесет жени, с които за вечно е хара̄м да се ожени. Тези жени се наричат махрем. Но не може да гледа техните гърди, подмишници, бедра, колене и гръб.

За една жена синовете на нейните чичовци и лели (по бащина и майчина линия) и вуйчовци са чужди мъже. Зетят (съпругът на сестрата) и деверът също са чужди мъже. Хара̄м е да говори, да се шегува и да се намира на едно място с тях. За мъжете е хара̄м да говорят с дъщерите на своите чичовци, лели (по бащина и майчина линия) и вуйчовци, както и с балдъзите и братовите жени.

Един мъж никога не може да се ожени за осемнадесет жени, които са махрем за него. С тях може да говори и да стои на едно място (халвет). Една жена също не може да се омъжи за осемнадесет мъже. Тези осемнадесет мъже и жени са както следва:

Родство по кръв

Мъже:

1 – Баща

2 – Бащи на баща и майка

3 – Син и синове на син и дъщеря

4 – Брат

5 – Синове на брат

6 – Синове на сестра

7 – Чичо и вуйчо

Жени:

1 – Майка

2 – Майки на майка и баща

3 – Дъщеря и дъщери на син и дъщеря

4 – Сестра

5 – Дъщери на сестра

6 – Дъщери на брат

7 – Леля (по майчина и бащина линия)

Млечно родство

Мъже

8 – Млечен баща

9 – Баща на млечен баща и млечна майка

10 – Млечен син, синове на млечен син и млечна дъщеря

11 – Млечен брат

12 – Синове на млечна сестра

13 – Синове на млечен брат

14 – Млечен чичо и млечен вуйчо

Жени

8 – Млечна майка

9 – Майка на млечна майка и баща

10 – Млечна дъщеря, дъщери на млечна дъщеря и син

11 – Млечна сестра

12 – Дъщери на млечна сестра

13 – Дъщери на млечен брат

14 – Млечна леля (по майчина линия) и леля (по бащина линия)

Родство по брак

Мъже

15 – Свекър

16 – Доведен син

17 – Доведен баща

18 – Зет

Жени

15 – Свекърва

16 – Доведена дъщеря

17 – Доведена майка

18 – Снаха

Тези мъже и жени, които излизат по улиците с непокрити аврет части или гледат аврет частите на други, ще горят в изключително яростен огън в Ада.

4-ИСТИКБĀЛ-И КЪБЛЕ (Обръщане към къбле)

Истикба̄л-и къбле означава да се кланя към Кяа̄бе. Посоката към сградата на Кяа̄бе в свещения град Мекка се нарича къбле (къбля, кибле). Първото къбле е било Йерусалим. В средата на месец ша’ба̄н, седемнадесет месеца след Хиджра, във вторник, било повелено мюсюлманите да се обърнат към Кяа̄бе.

Къбле не е сградата на Кяа̄бе, а самото пространство. Т.е. празното пространство от земята до Арша е къбле. Поради това, човек, който се намира под вода, в подземни тунели, високи планини и самолети, трябва да се обръща към тази посока. В случай, че не може да кланя нама̄з дори чрез обединяване (джем) [съчетаване на обедния със следобедния и вeчерния с нощния, следвайки ма̄ликитския или ша̄фи’ӣтския мезхеб] поради заболяване, опасност от кражба, хищници и среща с враг, или в случай, когато е невъзможно да се качи на животното, от което е слязъл, следва да изпълни към посоката, към която е възможно да се обърне. При извършване на нама̄з в кораб, влак или самолет е задължително да се обръща към къбле.

5-ВРЕМЕНАТА ЗА НАМА̄З

Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Два дни Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) ми беше има̄м до вратата на Кяа̄бе. Двамата кланяхме сутрешния нама̄з (сабах), когато на хоризонта започна да се появява светлина. Обедния го откланяхме, когато слънцето премина най-високата си точка. Следобедния (икинди) кланяхме, когато сянката на предметите стана голяма, колкото самата им височина. След залез кланяхме вечерния (акшам), а когато не остана никакво сияние на небето, откланяхме и нощния (ятсъ). На другия ден откланяхме сутрешния, когато стана светло (преди изгрев слънце); обедния – когато сянката на предметите стана два пъти колкото тяхната височина, следобедния – малко след това, вечерния – когато бе разговяването, а нощния – когато мина една трета от нощта. После (Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м)) ми каза: “О, Мухаммед! Това са времената за нама̄з за теб и за всички предишни пророци. Нека твоята общност изпълни всеки нама̄з между тези две времена.” От този хадӣс-и шерӣф се разбира, че броят на задължителните нама̄зи e пет.

Времето за сутрешен нама̄з: То започва при поява на светлина на хоризонта и продължава до изгрев слънце.

Времето за обеден нама̄з: Започва, когато сенките започнат да нарастват, след като са се скъсявали, и продължава докато сенките на предметите станат колкото тяхната височина, или два пъти колкото тяхната височина. Първият иджтиха̄д е на има̄м Ебӯ Йӯсуф и има̄м Мухаммед, а вторият на има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе (рахметулла̄хи алейхим).

Времето за следобеден (икинди) нама̄з: Започва след приключване на времето за обедeн нама̄з. Тук има два иджтиха̄да:

1 – Според има̄м Ебӯ Йӯсуф и има̄м Мухаммед започва, когато сянката на един обект стане дълга, колкото височината му и продължава до залез.

2 – Според има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе, той започва, когато сянката на един обект стане два пъти колкото неговата големина, и продължава до залез.

Хара̄м е да се извършва какъвто и да е нама̄з щом слънцето стане жълто на цвят, явление, което се случва, когато слънцето се доближи, колкото едно копие, до точката на залязване. Да се отлага следобедния нама̄за до това време е хара̄м. Все пак ако човек не е извършил следобеден нама̄з, трябва да го изпълни преди залез.

Времето за вечерен нама̄з: Той започва след залез слънце и продължава, докато на хоризонта престане да се вижда червенина.

Времето за нощен нама̄з: Той започва след приключване на времето за вечерен нама̄з и продължава, докато се появи светлина на хоризонта. Според има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе (рахметулла̄хи алейх) времето за нощен нама̄з започва, когато белотата на запад изчезне. И тук има различия в иджтиха̄дите, както и при следобедния нама̄з. Ако се изчака още половин час (от момента, в който настъпва времето според двата има̄ма), намазът би бил извършен според всички има̄ми. Да се отлага нощния нама̄з за след полунощ (изчислен според исляма) е мекрӯх.

Да се извършва нама̄з преди или след определените времена е хара̄м и голям грях. В таквӣмите, изготвени от вестник “Türkiye” (Турция), времената за нама̄з са обявени правилно.

Има три времена, когато да се кланя е тахрӣмен мекрӯх, т.е. хара̄м. Фарз нама̄зите, извършени в едно от тези времена, не стават сахӣх (валидни). Тези три времена са на изгрев, залез и когато слънцето е най-високо на небосвода. Във всяко едно от тези три времена не е позволено да се върши дори джена̄зе нама̄з за мъртвец (меййит), който е подготвен по-рано, нито пък седжде-и тиля̄вет или седжде-и сехв. Единственият нама̄з, който може да се извърши преди залез, е следобедният.

Има два времеви периода, когато да се изпълнява на̄филе нама̄з е мекрӯх. Първият започва след като се изпълни фарза на сутрешния нама̄з и продължава до изгрев слънце. Вторият започва след като се извърши фарза на следобедния и продължава до фарза на вечерния.

РАЗЯСНЕНИЕ (Как се кланя нама̄з и говее на полюсите)

Времената за нама̄з са различни във всички страни в зависимост от тяхното положение спрямо екватора и сезона.

В студените райони, които се намират на север от полярната окръжност, има една особеност. В тях, когато наклонът на слънцето е голям, започва пак да става светло още преди да се е стъмнило напълно. Ето защо през летните месеци в северната част на Балтийско море не настъпва нощта, както и времената за нощен и сутрешен нама̄з.

Според ханефӣтския мезхеб времето не е условие на нама̄за, а негова причина. Когато липсва причината, нама̄зът не става фарз. Ето защо за мюсюлманите, намиращи се в такива държави, не е фарз да кланят тези два нама̄за. Тъй като край южния полюс има само океани, там такава държава (такъв район с подобна особеност) липсва.

Когато новата луна бъде видяна в един град през тридесетата нощ на месец ша’ба̄н, по цял свят следва да се започне орудж. Луната, която се вижда денем, се счита за луна на идната нощ. [Ако мюсюлманин, който е отишъл на един от полюсите или луната не е сеферия (пътник според исляма), трябва да държи орудж през дните на този месец. В дните, продължаващи по-дълго от двадесет и четири часа, се говее съобразно часовете, посочени в мюсюлманските календари. Такъв човек трябва да се съобразява с времената на мюсюлмани, които живеят в градове, където дните не са така дълги. Ако не го направи, трябва да ги навакса (каза̄), когато дойде в места, където дните не са толкова продължителни.]

ЕЗА̄Н И ИКА̄МЕТ

Еза̄н означава “публично обявяване”. За мъжете е суннет-и муеккеде да четат еза̄н за петкратни и пропуснати нама̄зи, както и към хатиба (човека, който изнася хутбе на минбер) преди петъчeн (джум’а) нама̄з. За жените е мекрӯх да четат еза̄н и ика̄мет. Еза̄нът се извършва на високо място, за да бъде обявено настъпването на времето за нама̄з. При четене е мустехаб да се вдигат ръцете и да се слагат показалците върху ушните отвори. Да се чете ика̄мет е по-високопоставено (ценно) от това да се чете еза̄н. Еза̄нът и ика̄метът следва да се изпълняват срещу къбле. По време на изпълнение не бива да се говори и отвръща на поздрав (селям).

Кога се чете еза̄н и ика̄мет?

1 – Когато пропуснатите (каза̄) нама̄зи се наваксват на открито място, поотделно или групово, за мъжете е суннет да изпълнят гласно еза̄н и ика̄мет. Хората, джиновете и скалите, които чуят гласа, ще засвидетелстват в Съдния ден. Който изпълнява няколко каза̄ нама̄за, един след друг, преди първия трябва да каже еза̄н и ика̄мет. След това, преди да изпълни всеки следващ каза̄ нама̄з, трябва да каже само ика̄мет. Допустимо е да не се изпълни еза̄н.

2 – Който изпълнява нама̄з у дома, индивидуално или групово, не чeте еза̄н или ика̄мет, защото еза̄нът и ика̄метът в джамиите се считат за изпълнени и у дома, но е по-добре да се чете отново. След нама̄за на съответното време, изпълнен в местна джамия или в друга, чийто джемаат е съставен от едни и същи хора, човекът, който кланя самостоятелно, не чете еза̄н и ика̄мет. В джамии край пътища или в тези, които нямат има̄ми и муеззини, и чиито джемаат е променлив, различните хора, които идват в тях в различните часове на деня, правят отделни джемаати. Четат еза̄н и ика̄мет за всеки джемаат поотделно. Също така онзи, който индивидуално извършва нама̄з в такава джамия, казва еза̄н и ика̄мет толкова силно, колкото да чуе самият той.

3 – Пътниците, когато изпълняват нама̄з в джемаат или всеки поотделно, четат еза̄н и ика̄мет. Ако до онзи, който кланя индивидуално, има и други хора, може да пропусне еза̄на. Пътникът чете еза̄н и ика̄мет ако кланя самостоятелно в къща, защото тези изпълнени в джамията не се отнасят за него. Ако някои пътници са изпълнили еза̄н в дадена къща, тези, които дойдат за (същия) нама̄з по-късно, не четат.

Еза̄нът, изпълнен от разумно дете, слeпец, човек, роден вследствие на прелюбодеяние, или невеж селянин, който знае как да го изпълни, e допустим без да е мекрӯх. За джунуб човек е тахрӣмен мекрӯх да чете еза̄н и ика̄мет, както и за онзи, който няма абдест, за жени, за грешници, за пияни, за непълнолетни (според исляма) деца, или за хора, които го четат седнали. В такъв случай еза̄нът трябва да се повтори. За да бъде еза̄нът сахӣх, муеззинът трябва да бъде мюсюлманин и разумен. Не е сахӣх да се чете по високоговорител.

Еза̄нът на грешника не става сахӣх, защото неговите думи – по отношение на поклоненията – не се приемат за доказателства. Когато се чуе еза̄н, изпълнен от грешник или по високоговорител, не би могло да се повярва (приеме), че е настанало време за нама̄з. С този еза̄н или звук не би могло да се разговее.

Тези, които изпълняват еза̄н, проявявайки дължимото уважение, без да променят неговия текст, без да произнасят буквите мелодично, и се качват на минарета, както е повелено в сунната, ще спечелят високи степени.

Когато еза̄нът не се изпълнява съвместимо със сунната (като се променят или превеждат някои от думите му, или като се произнася мелодично, или по високоговорител), слушателят не бива да повтаря нито една негова дума. [Това, което възпроизвежда високоговорителят, не е гласът на има̄ма или муеззина. Техните гласове се превръщат в електрическа енергия и магнетизъм. Това, което се чува, е звукът, предизвикан (породен) от тях].

РАЗЯСНЕНИЕ (Допустимо ли е да се

чете еза̄н по високоговорител?)

Високоговорителите, които се монтират на минаретата, доведоха муеззините до състояние да мързелуват, защото започнаха да четат еза̄н, седейки в тъмни стаи, вместо да се съобразяват със сунната. Минаретата, нашите духовни украси, които векове наред се извисяваха към небесата, сега, поради този лош бид’ат (реформа, нововъведение) се превърнаха в стълбове за високоговорители. Ислямските учени винаги са подкрепяли научните открития. Например те са поощрили откриването на печатници за отпечатване на полезни книги и разпространение на наука. Днес, навсякъде, посредством радиостанции и високоговорители се правят полезни предавания. Това е откритие, което ислямът – без съмнение – харесва и ще се възползва от него. Но е вредно да се карат мюсюлманите да правят своите поклонения с дразнещия и металически звук на високоговорителя, лишавайки ги от приятния глас на муеззина. Да се инсталира високоговорител в джамиите е ненужно разхищение. В онова време, когато го нямаше този уред, кънтящ като църковна камбана, гласовете на праведни мюсюлмани, оказващи божествено въздействие върху вярващите сърца, както и еза̄ните, които се четяха от минаретата, и текбӣрите в джамиите, караха дори чужденците да изпадат в душевен възторг. Мюсюлманите, щом чуеха еза̄ните, четени на всяка улица, веднага изпълваха джамиите и извършваха нама̄з с дълбоко благоговение и смирение, както е било във времето на Есха̄б-и кира̄м. Това божествено въздействие на еза̄на, което вълнуваше мюсюлманите, изчезна заради металичния звук на високоговорителите.

Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Който тихо повтаря думите на еза̄на, когато го чуе, за всяка негова буква ще бъде възнаграден с хиляда сева̄ба и хиляда негови гряха ще бъдат опростени.”

Суннет е, когато се чуе еза̄н, да се повтаря тихичко, дори да се чете Кора̄н-и керӣм. Спира да се повтаря, когато муеззинът стигне до “Хаййе аля̄”, а се казва “Ля̄ хавле веля̄ куввете илля̄ билля̄х.” След като еза̄нът приключи, първо се чете салева̄т, а после ду’а̄ за след еза̄н. Мустехаб е – след като се каже “Ешхеду енне Мухаммеден Расӯлюллах” за втори път – да се целунат ноктите на двата палеца и с тях да се разтрие нежно по клепачите на двете очи. Това не се прави по време на ика̄мет.

Как се чете еза̄н

Алла̄ху екбер……………………………….4 пъти

Ешхеду ен Ля̄ иля̄хе иллялла̄х……............2 пъти

Ешхеду енне Мухаммеден Расӯлюллах….2 пъти

Хаййе алес-саля̄х…………………………..2 пъти

Хаййе алел-феля̄х………………………….2 пъти

Алла̄ху екбер……………………………….2 пъти

Ля̄ иля̄хе иляллах…………………………..1 път

Само в сутрешния еза̄н – след “Хаййе алел-феля̄х” – се казва по два пъти “Ес-саля̄ту хайрун минен-невм”.

Що се отнася до ика̄мета, след казване на “Хаййе алел-феля̄х” се добавя по два пъти “Кад ка̄ме тис-саля̄ту”.

Молитви, които се четат след еза̄н:

Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Докато се изпълнява еза̄н, четете тази молитва:

“Ве ене ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄ху вахдеху ля̄ шерӣкелех ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расӯлюх ве радӣту билля̄хи раббен ве бил-исля̄ми дӣнен ве би Мухаммедин саллялла̄ху алейхи ве селлеме расӯлен небиййа̄.”

“О, общност моя! Когато еза̄нът свърши, кажете тази молитва:

“Алла̄хумме раббе ха̄зихид-да’ветит-та̄ммети вес-саля̄тил-ка̄имети а̄ти Мухаммеденил-весӣлете вел-фадӣлете вед-дераджетер-рафӣате веб’асху мека̄мен махмӯденил-лезӣ ве’адтеху иннеке ля̄ тухлифул-мӣа̄д.”

Значенията на думите в еза̄на:

АЛЛА̄ХУ ЕКБЕР: Алла̄ху теа̄ля̄ е велик. Той не се нуждае от нищо. Той е пречист от това да се нуждае от поклоненията на Своите раби. Иба̄детите не носят никаква полза за Него. За да се настани този важен смисъл в умовете, изразът се повтаря четирикратно.

ЕШХЕДУ ЕН ЛЯ̄ ИЛЯ̄ХЕ ИЛЛЯЛЛАХ: Въпреки че не се нуждае от поклоненията на никого – поради Своето величие – , свидетелствам и без съмнение вярвам, че никой, освен Него, не е достоен за поклонение. Нищо не е като Него.

ЕШХЕДУ ЕННЕ МУХАММЕДЕН РАСӮЛЮЛЛАХ: Свидетелствам и вярвам, че Мухаммед (алейхи ве аля̄ а̄лихиссаля̄ту весселя̄м) е Пророкът, изпратен от Него; че той показва пътя на харесваните от Създателя поклонения; че за Алла̄ху теа̄ля̄ са подходящи само онези иба̄дети, които той съобщава и показва.

ХАЙЙЕ АЛЕС-САЛЯХ, ХАЙЙЕ АЛЕЛ-ФЕЛЯХ: Думи, които призовават вярващите към нама̄за, който води към щастие и спасение.

АЛЛА̄ХУ ЕКБЕР: Никой не може да изпълни поклонението, достойно за Него. Никой не може да извърши заслужавания от Него иба̄дет. Той е пречист от това.

ЛЯ̄ ИЛЯ̄ХЕ ИЛЛЯЛЛА̄Х: Само Той има право да бъде служен и покланян. Наред с това, че никой не може да прави поклонение, достойно за Него, никой, освен Него, няма право да бъде служен.

Трябва да проумеем величието на нама̄за от величието на тези изрази, които са избрани, за да зоват хората към него.

6-ВЪЗНАМЕРЕНИЕ

Възнамерението се прави, докато се казва ифтита̄х текбӣр. Да се прави възнамерение за нама̄з означава да се насочва към него от сърце и да се знае неговото име, време, посоката на къбле и дали се следва има̄м или кланя индивидуално.

Онова възнамерение, което е направено след ифтита̄х текбӣр, не става сахӣх и нама̄зът, извършен с него, не се приема. Когато се възнамерява за фарз или ва̄джиб нама̄з, трябва да се знае кой фарз или ва̄джиб точно ще се изпълни. Не е необходимо да се прави възнамерение за броя на рекятите. При изпълняване на суннет нама̄з е достатъчно да се възнамери само “за нама̄з”. Възнамерението за погребален (джена̄зе) нама̄з е “Нама̄з за Аллах, молитва за починалия.”

Има̄мът не е длъжен да възнамерява да води (става има̄м за) мъжете. Но ако не възнамери от сърце “Възнамерих да стана има̄м за присъстващия джемаат”, няма да постигне сева̄ба на джемаата. Но ако сред джемаата има жени, трябва да възнамери “Възнамерих да стана има̄м за жените.”

Възнамерението, изпълнено само с думи, не е валидно. Трябва да се възнамерява от сърце, защото иначе поклоненията не се приемат.

7- ТАХРӢМЕ (ИФТИТА̄Х) ТЕКБӢР

Това означава да се казва “Алла̄ху екбер”, когато се започва нама̄з. Фарз е. Няма други думи, които да ги заменят. Някои ислямски учени са казали, че ифтита̄х текбӣрът е вътре в нама̄за. Според тях и условията, и рукновете на нама̄за са по шест на брой.

РУКНОВЕТЕ НА НАМА̄ЗА

Фарзовете, които трябва да бъдат изпълнени по време на нама̄з, се наричат рукнове. Техният брой е пет:

1 - КЪЯМ: Той е първият рукн от петте. Къям означава да се стои прав. Този, който е твърде болен, за да стои прав, изпълнява седнал, а ако е твърде болен, за да изпълнява седнал, кланя легнал и прави движения с глава. Под главата му се слага възглавница, така че лицето да е в посока към къбле, вместо към небето. Коленете се вдигат нагоре, вместо да се протягат към къбле. Когато се кланя изправен, двата крака трябва да бъдат на разстояние от четири пръста един от друг.

Онзи, който е твърде болен, за да стои изправен, или получава световъртеж в изправено положение, или има зъбобол или болка в някоя друга част на тялото, или има неконтролируемо изпускане на урина и газове или кървене, когато стои изправен, или се страхува, че врагът би могъл да го види или вещите му биха могли да бъдат откраднати, когато стои изправен, или се страхува от разваляне на оруджа или четенето, или отваряне на аврета, трябва да кланя седнал. За руку се навежда малко, а за седжде полага глава върху земята. Ако не може да постави глава на земята, за руку се навежда малко и още повече за седжде. Ако навеждането за руку е повече отколкото за седжде, нама̄зът не се приема. Ако постави парче дърво или камък на земята и направи седжде върху тях, нама̄зът му ще бъде приет, но ще е извършил грях. Т.е. това е тахрӣмен мекрӯх.

2 - КИРА̄ЕТ (КЪРААТ): Да се чете един а̄йет от Кора̄н-и керӣм, докато се стои изправен на всеки рекят на суннет и на витр нама̄зите, и на първите два рекята на фарз нама̄зите, когато се кланя самостоятелно, е фарз. Да се чете една кратка сӯра е по-голям сева̄б.

Да се рецитира сӯра Фа̄тиха и сӯра или три кратки а̄йета след нея във всеки рекят на суннетите и ва̄джиб нама̄зите, и в двата първи рекята на фарз нама̄зите, е ва̄джиб. Във фарзовите нама̄зи е ва̄джиб или сунна да се рецитира Фа̄тиха и (друга) сӯра в първите два рекята. Освен това, да се рецитира Фа̄тиха преди допълнителната сӯра е ва̄джиб. Ако един от тези пет ва̄джиба бъде забравен, следва да се изпълни седжде-и сехв.

На къраат не е джа̄из (не е допустимо) да се рецитира превода на Кора̄н-и керӣм.

Във всички нама̄зи – с изключение на петъчните и байрамските – за има̄ма е суннет в първия рекят да рецитира два пъти по-дълга сӯра от тази на втория. Човек, който изпълнява индивидуално, може – във всеки един рекят – да рецитира сӯра със същата дължина. За има̄ма е мекрӯх да превръща в навик да чете едни и същи сӯри в същите рекяти на същите нама̄зи. Да се рецитира същата сӯра – във втория рекят – , която е рецитирана в първия, е тензӣхен мекрӯх. Да се четат сӯрите в обратен ред е по-силен мекрӯх. Във втория рекят е мекрӯх да се чете сӯра, прескачайки с една тази, която е четена в първия. Когато се четат сӯри и а̄йети трябва да се спазва реда им в Кора̄н-и керӣм: това е ва̄джиб.

3 – РУКУ: След четене, казвайки текбӣр, се отива на руку (т.е. прави се поклон – горната част на тялото се навежда напред.) Мъжете слагат длани на коленете си с отворени пръсти и поддържат главата и гърба на една линия.

В руку най-малко три пъти се казва “Субха̄не раббийел азъйм”. Ако има̄мът се изправи от руку преди онзи, който го следва, да е успял да повтори трикратно, вторият (джемаатът) също трябва да се изправи веднага. В руку ръцете и краката се държат изправени. Жените не бива да отварят пръсти, да поддържат глава и гръб на едно ниво и да изправят крака и ръце.

За онзи, който кланя индивидуално, е сунна да казва “Семи’алла̄ху лимен хамидех”, докато се изправя от руку. Джемаатът не го прави. След него веднага се добавя “Раббена̄ лекел хамд” и се застава прав, след което, казвайки “Алла̄ху екбер”, се отива на седжде. Първо се слага дясното коляно и после лявото. След това първо дясната ръка и след нея лявата. Накрая се слага носът и челото.

4 – СЕДЖДЕ: В седжде пръстите трябва да бъдат затворени, сочейки към къбле. Главата се поставя между двете ръце, които следва да се поддържат на нивото на ушите. Да се полага чело на земята, т.е. върху камък, пръст, дъска или постелка, е фарз. Ислямските учени са казали, че да се слага носа – наред с челото – е ва̄джиб; без наличие на извинение не може да се положи само носа. Да се полага само чело е мекрӯх.

Да се сложат двата крака или най-малко по един пръст от всеки крак на земята е фарз или ва̄джиб. Т.е. ако двата крака не бъдат поставени на земята, нама̄зът не се приема или става мекрӯх.

В седжде е суннет да се огъват пръстите на краката и да се обръщат към къбле.

Мъжете трябва да държат своите ръце и бедра далеч от корема. Да се слагат ръцете и коленете на земята е суннет. Да се поддържа дистанция от четири пръста между петите е суннет по време на къям, а при руку, кавме и седжде важи точно обратното, т.е. трябва да се допрат една в друга – това е сунна.

Мекрӯх е:

- Да се дърпат нагоре крачолите на панталоните, отивайки на седжде;

- Да се сгъват нагоре крачолите преди нама̄з;

- Да се кланя със сгънати нагоре ръкави и панталони;

- Да се кланя по къс ръкав и панталон;

- Да се кланя гологлав поради мързел или неосъзнаване на важността на това дело. Да се подценява нама̄за е поведение, което изкарва от религията;

- Да се кланя с мръсни и работни дрехи.

5 – КА’ДЕ-И АХӢРЕ: На последния рекят е фарз да се сяда за време, колкото да се изчете Еттехиййа̄ту. По време на сядане не се правят знаци с пръсти. Мъжете сядат върху левия крак и обръщат пръстите му към дясната страна. Десният крак трябва да е изправен, пръстите му да докосват земята и да са насочени към къбле. Да се сяда по този начин е сунна.

Жените полагат своите седалища на земята. Бедрата трябва да са близо едно до друго, а краката да са изкарани в дясно. Левият крак трябва да е на земята с пръсти, сочещи към дясно.

КАК СЕ ИЗВЪРШВА НАМА̄З?

Как един мъж може да се кланя индивидуално?

Суннетът на сутрешния нама̄з например се изпълнява по следния начин:

1 – Първо се обръща към къбле. Петите се държат на четири пръста разстояние една от друга. Върховете на палците докосват долната (меката) част на ушите, а дланите се държат обърнати към къбле. От сърце се прави следното възнамерение: “Възнамерих да извърша суннета на днешния сутрешен намаз в името на Аллах. Обърнах се към къбле.” Казва се “Алла̄ху екбер” и се смъкват ръцете до под пъпа, и се вържат, като дясната остава над лявата.

2 – Очите гледат към мястото, което главата ще докосне в седжде и не се отделят оттам.

a) Прочита се Субха̄неке.

б) След Еузу бесмеле се изпълнява Фа̄тиха.

в) След Фа̄тиха, без да се каже бесмеле, се рецитира една сӯра (Елем теракейфе например). [Според ша̄фи’ӣтския мезхеб след Фа̄тиха следва да се прочете бесмеле отново.]

3 – След допълнителната сӯра се отива на руку, казвайки “Алла̄ху екбер”. В руку ръцете се слагат върху коленете. Кръстът и главата се държат на една линия, а очите не се отделят от краката. Казва се “Субха̄не Раббийел-азъйм” по три пъти, но може и по пет или седем.

4 – При изправяне от руку се казва “Семи’алла̄ху лимен хамидех”. По време на изправяне панталоните не бива да се дърпат нагоре и очите не бива да се отделят от мястото за седжде. При изправяне се казва “Раббена̄ лекел хамд”. [Това стоене в изправено положение се нарича кавме.]

5 – Стои се в неподвижно състояние за известно време, след което се казва “Алла̄ху екбер” и се отива на седжде. Когато се отива на седжде:

a) Първо се слага дясното и след това лявото коляно, последвано от дясната ръка и после от лявата. Накрая се слагат носът и челото.

б) Пръстите на краката се огъват към къбле.

в) Главата се слага между ръцете.

г) Пръстите трябва да бъдат затворени.

д) Дланите се поставят на земята, но лактите не бива да я докосват.

е) В това положениe най-малко по три пъти се казва “Субха̄не Раббийел-а’ля̄”.

6 – След това, казвайки “Алла̄ху екбер”, се поставя левия крак на земята, а пръстите на десния се огъват към къбле и се сяда върху бедрата. Дланите се поставят на коленете и пръстите се оставят леко отворени.

7 – Не се остава за дълго в това положение и, казвайки “Алла̄ху екбер”, се изпълнява ново седжде. [Това седене между двете седждета се нарича джелсе.]

8 – След като се каже “Субха̄не Раббийел-а’ля̄” най-малко по три пъти, се става на крака, изричайки “Алла̄ху екбер”. Когато се изправя, кланящият не бива да се подпира на ръцете си и да мести своите крака. Докато се изправя от седжде, първо се вдига челото, после носът, после лявата ръка и след нея дясната, а после лявото коляно и след него дясното.

9 – Докато се стои в изправено положение, се казва бесмеле и се изпълнява Фа̄тиха и после допълнително една сӯра. След нея, казвайки “Алла̄ху екбер”, се отива за руку.

10 – Вторият рекят се изпълнява по същия начин, както е описано за първи. Въпреки това след второто седжде, когато се каже “Алла̄ху екбер”, не се изправя, а се сяда и се изпълнява:

а) Еттехиййа̄ту, Алла̄хумме салли, Алла̄хумме ба̄рик и Раббена̄ а̄тина. След тях се дава селя̄м в дясно, казвайки “Есселя̄му алейкум ве рахметуллах”, а после в ляво, казвайки “Есселя̄му алейкум ве рахметуллах”.

б) След селя̄ма се казва “Алла̄хумме ентесселя̄м ве минкесселя̄м теба̄ракте я̄ зел-джеля̄ли вел-икра̄м”. После се изправя и се изпълнява фарза на сутрешния нама̄з, като междувременно не се говори. Да се говори между суннета и фарза не разваля нама̄за, но намалява неговия сева̄б.

След края на нама̄за се прочитат три пълни истигфа̄ра, после А̄йет-ел-курсӣ и тридесет и три тесбӣха, тридесет и три тахмӣда, тридесет и три текбӣра и един техлӣл, т.е. “Ля̄ иля̄хе иллялла̄х вахдеху ля шерӣкелех, лехулмулку ве лехул хамду ве хуве аля̄ кулли шей’ин кадӣр.” [Тези неща се изпълняват тихичко. Да се четат на висок глас е бид’ат.] След това се прави ду’а̄ (молитва). При тази ду’а̄ мъжете вдигат ръцете на нивото на гърдите. Ръцете не се огъват при лактите. Ръцете се отварят и дланите се обръщат към небето, защото, както Кяабе е къбле за нама̄за, така и небето е къбле за молитвата. Мустехаб е след ду’а̄ да се четe единадесет пъти сӯра Ихля̄с, като всеки път се каже ново Бесмеле, после двете сури Кул-е’ӯзу и 67 пъти “Естагфируллах”. После се прочита знамението “Субханераббике…” и ръцете се прокарват по лицето.

В седнало положение, в края на втория рекят на четирирекятовите суннети и фарзове, се изпълнява техиййа̄т, след което се става. В третия и четвъртия рекят на суннетите – след Фа̄тиха – се прочита и допълнителна сӯра. В третия и четвъртия рекят на фарзовите нама̄зи се чете само Фа̄тиха, без допълнителна сӯра. Така се изпълнява и фарза на вечерния нама̄з. Т.е. в третия рекят не се чете допълнителна сӯра. Във всички рекяти на витир (витр) – след Фа̄тиха – се прочита допълнителна сӯра. След допълнителната сӯра в третия рекят се казва текбӣр и се вдигат ръцете до нивото на ушите, след което се изпълняват молитвите Кунӯт. Първоначалните суннети на следобедния и нощния нама̄з са гайр-и муеккед. Те се изпълняват подобно на четирирекятовите суннет нама̄зи, но с тази разлика, че когато се седне след втория рекят, освен техиййа̄т, се четат и молитвите Алла̄хумме салли и Алла̄хумме ба̄рик.

Как една жена може да се кланя индивидуално?

Една жена, която изпълнява индивидуално – например суннета на сутрешния нама̄з – постъпва по следния начин:

1 – Забулва се от глава до пети, така че формата на тялото ѝ да не личи. Само лицето и ръцете ѝ остават отворени. Чете същите сӯри и молитви като мъжете, които изпълняват индивидуално. Разликите са следните:

a) Те не вдигат ръце до ушите, подобно на мъжете. Повдигат ръце до нивото на раменете и правят възнамерение, казвайки текбӣр. Вържат ръце върху гърдите и започват да изпълняват нама̄з.

б) В руку не поддържат своя гръб изправен.

в) По време на седжде лактите опират земята.

г) На тешеххуд сядат върху бедрата си. Т.е., краката се изкарват вдясно и се сяда върху лявото бедро.

Най-лесният начин една жена да се забули за нама̄з е като сложи на главата си широка забрадка, която да покрива ръцете, и облече широка и дълга пола, която да закрива краката ѝ.

ВА̄ДЖИБИТЕ НА НАМА̄ЗА

Ва̄джибите на нама̄за са:

1 – Да се чете сӯра Фа̄тиха.

2 – Да се чете една кратка сӯра или най-малко три къси а̄йета след като се изчете Фа̄тиха.

3 – Да се чете Фа̄тиха преди допълнителната сӯра.

4 – Да се чете Фа̄тиха и допълнителна сӯра в първите и вторите рекяти на фарз нама̄зите, и във всеки рекят на ва̄джиб и суннет нама̄зите.

5 – Да се изпълняват двете седждета едно след друго.

6 – Да се сяда на втория рекят при три или четири рекятовите нама̄зи, най-малко за време, колкото да се изчете техиййа̄т. Да се сяда на последния рекят е фарз.

7 – Да не се сяда за по-дълго от времето за тешеххуд на втория рекят.

8 – Да се полага на земята носа заедно с челото по време на седжде.

9 – Да се чете Еттехиййа̄ту по време на сядане в последния рекят.

10 – Да се спазва та’дӣл-и еркя̄н.

11 – Да се казва “Есселя̄му алейкум ве рахметуллах”, когато се приключва с нама̄за.

12 – Да се казва молитвата Кунӯт в края на третия рекят на витир.

13 – Да се изрича текбӣр по време на байрамските нама̄зи.

14 – За има̄ма е ва̄джиб да чете гласно по време на сутрешния, петъчния, байрам, тера̄вӣх и витр нама̄з, както и по време на първите два рекята на вечерния и нощния нама̄з.

15 – За има̄ма, както и за човека, който изпълнява самостоятелно, е ва̄джиб да чете тихичко във фарзовете на обедния и следобедния, третия рекят на вечерния, и на третия и четвъртия рекят на нощния нама̄з. Там, където за има̄ма е ва̄джиб да чете на глас, за кланящия индивидуално е допустимо да чете както на глас, така и тихо.

От сутрешния нама̄з на деня Арефе преди курбан байрама до икинди нама̄за на четвъртия ден е ва̄джиб да се изпълни Тешрӣк текбӣр след двадесет и три фарз нама̄за.

СЕДЖДЕ-И СЕХВ (седжде, което се прави при сбъркване или забравяне): Ако лице, изпълняващо нама̄з, пропусне някой фарз, съзнателно или не, нама̄зът му се разваля. Ако забрави или пропусне някой ва̄джиб, нама̄зът не се разваля, но трябва да изпълни седжде-и сехв. Онзи, който не изпълнява седжде-и сехв или съзнателно пропуска някой ва̄джиб, трябва да се кланя отново. Това е ва̄джиб. Ако не го направи, ще стане грешник. При пропускане на сунна не се прави седжде-и сехв. Седжде-и сехв се прави при забавяне на фарз или пропускане/забавяне на ва̄джиб.

В случай, когато се появи нужда от няколко сехв седждета, трябва да се изпълни едно и то би било достатъчно. Когато има̄мът сгреши в нама̄за и направи седжде-и сехв, джемаатът също трябва да го последва. Ако един от джемаата сгреши, не бива да прави седжде-и сехв.

Седжде-и сехв се прави като се чете техиййа̄т, изпълнява селя̄м на една страна и две седждета. После в седнало положение се чете техиййа̄т, салли, ба̄рик и молитвите раббена̄ и се приключва. Преди седжде-и сехв може да се изпълни селя̄м и на двете страни, а може и без селя̄м.

Неща, които налагат седжде-и сехв:

- Да се изправя, когато трябва да се сяда или да се сяда, когато трябва да се изправя.

- Да се чете тихо, където трябва да се чете на глас или да се чете на глас, където трябва да се чете тихо.

- Да се чете Кора̄н-и керӣм, когато трябва да се каже молитва или да се каже молитва, когато трябва да се рецитира от Кора̄н-и керӣм. Например да се каже Еттехиййа̄ту вместо сӯра Фа̄тиха или Фа̄тиха вместо Еттехиййа̄ту. В случая се прави седжде-и сехв, защото се пропуска Фа̄тиха.

- Да се прави селя̄м преди да се приключи с нама̄за.

- Да се пропуска допълнителната сӯра в първите два рекята на фарз нама̄зите и да се чете в трети или четвърти рекят.

- Да се пропускат текбӣрите на байрам нама̄за.

- Да се пропуска молитвата кунӯт във витр.

СЕДЖДЕ-И ТИЛЯ̄ВЕТ: На четиринадесет места в Кора̄н-и керӣм има седжде а̄йети. За всеки, който прочете или чуе един от тях, дори да не разбира смисъла, трябва (ва̄джиб е) да изпълни седжде. Онзи, който пише или срича такъв свещен а̄йет, не трябва.

Не става ва̄джиб, когато се чуе ехо, отразено от планина, пустиня или друго място, или се чуе птица да повтаря такова знамение. Т.е. следва да се чуе човешки глас. Звукът, който се чува по радио или високоговорител, не е човешки глас. Той е звук от безжизнен уред, който наподобява гласа на онзи, който чете Кора̄н-и керӣм. Този факт беше обяснен в предишните страници на книгата. Ето защо онзи, който е чул свещено знамение за седжде, изпълнявано по радио или друг апарат, не прави седжде (т.е. не е ва̄джиб).

За седжде-и тиля̄вет се изисква абдест. Обръща се към къбле, казва се “Алла̄ху екбер”, без да се вдигат ръцете нагоре, и се изпълнява седжде. На суджуд се казва “Субха̄не раббийел а’ля̄” по три пъти. На изправяне се казва “Алла̄ху екбер”. Най-напред се изпълнява възнамерение: без него не може.

Ако се изчете седжде а̄йет в нама̄за, трябва веднага да се изпълни едно руку или седжде, да се изправи и продължи да се чете. Но ако се изчетат няколко а̄йета след знамението за седжде и се изпълни руку – каквато е последователността в нама̄за – с възнамерение за тиля̄вет седжде, последвалите руку или две седждета ще се приемат за тиля̄вет седжде. Ако се кланя с джемаат (групово) и има̄мът изчете знамение за седжде, следва да се изпълни допълнително руку и две седждета, дори онези, които го следват, да не са го чули. Джемаатът следва да изпълни възнамерение в руку. Това седжде би могло да се отложи и за след нама̄з.

СЕДЖДЕ-И ШУКР (седжде в израз на благодарност): То е като седжде-и тиля̄вета. Да се направи седжде-и шукр е мустехаб за онзи, който е бил дарен с благо от Алла̄ху теа̄ля̄ или спасен от притеснение. На седжде първо се казва “Елхамдулиллях” и след него тесбӣха за седжде. Да се прави седжде след приключен нама̄з е мекрӯх.

Ислямските учени са казали, че онези – които не съблюдават та’дӣл-и еркя̄н по време на нама̄з – са вредни за цялото творение, защото тези им провинения водят или до липса на дъждове, поради която посевите не се развиват, или до безвременни валежи, които носят вреда, а не полза.

СУННЕТИТЕ НА НАМА̄ЗА

1 – Да се вдигат ръцете до ушите (това го правят само мъжете).

2 – Да се насочат дланите към къбле.

3 – Да се вържат ръце след като се изрече текбӣр.

4 – Да се слага дясната ръка върху лявата.

5 – Мъжете слагат ръце под пъпа, а жените над гърдите.

6 – Да се чете Субха̄неке след ифтита̄х текбӣр.

7 – Да се чете Еузу (това се отнася и за има̄ма, и за онзи, който кланя самостоятелно).

8 – Да се чете бесмеле.

9 – Да се казва “Субха̄не раббийел-азъйм” по три пъти в руку.

10 – Да се казва “Субха̄не раббийел-а’ля̄” по три пъти в седжде.

11 – Да се казва салева̄т на последно сядане.

12 – Да се обръща глава към двете страни (рамене) за селя̄м.

13 – Освен в петъчен и байрам нама̄з, за има̄ма е сунна на първия рекят да чете два пъти по-дълго, отколкото на втория.

14 – Да се казва “Семиалла̄ху лимен хамидех”, изправяйки се от руку. (Това важи както за има̄ма, така и за онзи, който кланя индивидуално.)

15 – Да се казва “Раббена̄ лекел-хамд” след изправяне от руку.

16 – По време на седжде пръстите на краката се сгъват и обръщат към къбле.

17 – Да се казва “Алла̄ху екбер”, докато се покланя за руку и седжде, и когато се изправя от седжде.

18 – Да се слагат ръцете и коленете на земята.

19 – Да се поддържа четири пръста разстояние между петите в къям. На руку, кавме и седжде се опират една в друга.

20 – Да се казва тихо “а̄мӣн” след Фа̄тиха; да се произнася текбӣр, когато се покланя за руку; да се слагат ръцете с отворени пръсти върху коленете по време на руку; да се произнася текбӣр, докато се навежда за седжде; да се полага левия крак на земята, докато се сяда и да се повдига десния; да се сяда между двете седждета.

Във вечерния нама̄з се четат кратки сӯри. В първия рекят на сутрешния се чете по-дълго от втория. Тези, които следват има̄м, не четат Фа̄тиха и допълнителна сӯра. Те изпълняват само “Субха̄неке” и текбӣри. Освен това, когато седнат, четат техиййа̄т и салева̄тите.

МУСТЕХАБИТЕ НА НАМА̄ЗА

1 – Да се гледа към мястото за седжде, когато се кланя.

2 – Да се гледа в краката по време на руку.

3 – Да се гледа към върха на носа, когато се извършва седжде.

4 – Да се гледа в коленете, седейки за техиййа̄т.

5 – Да се четат дълги сӯри след Фа̄тиха по време на сутрешния и обедния нама̄з, а кратки на вечерния.

6 – Да се произнася текбӣр тихичко, когато се следва има̄м.

7 – Да се отварят пръстите и да се слагат ръцете върху коленете в руку.

8 – Да се поддържа главата и шията на едно и също ниво в руку.

9 – Да се поставя първо дясното коляно, а след него лявото, когато се коленичи за седжде.

10 – Да се слага главата между двете ръце по време на седжде.

11 – В седжде да се слага първо носа, а после челото.

12 – Да се покрива устата с външната част на ръката ако се прозява по време на нама̄з.

13 – Мъжете да държат лактите си повдигнати по време на седжде, а жените да ги опират на земята.

14 – Мъжете да държат ръцете и краката си далеч от корема по време на седжде.

15 – Да се стои в руку и седжде, колкото да се кажат три тесбӣха.

16 – Да се повдигнат ръцете от земята след повдигане на главата от седжде.

17 – Да се повдигнат коленете след повдигане на ръцете.

18 – Да се поставят ръцете на коленете по време на техиййа̄т и да се обръщат пръстите към къбле, без да се сгъват или мърдат.

19 – Да се обръща главата надясно и наляво, докато се изпълнява селя̄м.

20 – Да се гледат раменете, докато се изпълнява селя̄м.

МЕКРӮХИТЕ НА НАМА̄ЗА

1 – Да се мята дреха върху раменете (без да се облича) и да се кланя в това състояние.

2 – Да се повдигат краищата на полите и панталоните, когато се отива за седжде.

3 – Да се кланя нама̄з със сгънати нагоре крачоли или спретнати ръкави.

4 – Да се правят ненужни движения.

5 – Да се изпълнява нама̄з с дрехи, които са работни или неподходящи за носене пред възрастни.

6 – Да се държи в уста нещо, което не би попречило да се чете. Ако пречи, нама̄зът се разваля.

7 – Да се кланя с непокрита глава.

8 – Да се започва нама̄з, когато има голяма необходимост от ходене по малка и голяма нужда или изпускане на газове.

9 – Да се чистят камъни или пръст от мястото за седжде (по време на нама̄з).

10 – Да се пукат пръсти по време на нама̄з.

11 – Да се слагат ръце на кръста по време на нама̄з.

12 – Де се обръща глава наляво-надясно или да се оглежда наоколо. Ако гърдите се отклонят от посоката на къбле, нама̄зът се разваля.

13 – Да се сяда като куче в тешеххуд.

14 – По време на седжде за мъжете е мекрӯх да слагат своите лакти на земята.

15 – Да се изпълнява нама̄з към лицето на човек или към гърбовете на хора, които говорят на висок глас.

16 – Да се отвръща на поздрава селя̄м с ръка или глава.

17 – Да се прозява по време на и извън нама̄з.

18 – Да се затварят очите в нама̄за.

19 – Има̄мът да застава вътре в михра̄ба.

20 – Тензӣхен мекрӯх е за има̄ма да застава на място по-високо с 50 см. от пода, на който стъпва джемаатът.

21 – За има̄ма е тензӣхен мекрӯх да стои на по-ниско от джемаата.

22 – Мекрӯх е да се изпълнява нама̄з в по-заден саф (ред), когато на предния има място, или да се изпълнява самостоятелно в по-заден ред, когато в предния няма място.

23 – Да се кланя с дрехи, на които има снимка на живо същество.

24 – Да се извършва нама̄з в помещение, където отгоре, отпред, отдясно и отляво има картина на живо същество или е нарисувано върху кърпа или лист и окачено на стена. Онова изображение, на което има кръст, e като снимка на живо същество.

25 – Да се кланя към огън с пламъци.

26 – Да се броят с ръце а̄йетите и тесбӣхите.

27 – Да се извършва нама̄з увит в кърпа от глава до пети.

28 – Да се навива чалма на гола глава, оставяйки непокрита горната ѝ част.

29 – Да се изпълнява нама̄з с покрита уста и нос.

30 – Да се отхрачва без да има силна необходимост.

31 – Да се раздвижва ръка един или два пъти.

32 – Да се пропуска един от суннетите в нама̄за.

33 – Да се започва нама̄з с дете в ръка, без да има крайна необходимост (безизходица).

34 – Да се кланя в близост до неща, които ще отклонят мисълта, като украси, игри, музика или желана храна.

35 – Мекрӯх е да се опира на стена или стълба при изпълняване на фарз нама̄з, без да има крайна необходимост.

36 – Да се вдигат ръце до ушите, когато се покланя за руку или изправя от руку.

37 – Да се завърши четенето, когато тялото се навежда за руку.

38 – По време на руку и седжде е мекрӯх да се свежда и повдига глава преди има̄мът да ги е изпълнил.

39 – Да се изпълнява нама̄з в места, за които има вероятност да са мръсни.

40 – Да се кланя срещу гроб.

41 – Мекрӯх е на тешеххуд да не се сяда в съгласие със сунната.

42 – Мекрӯх е на втория рекят да се чете повече от първия с три а̄йета.

Неща, които са мекрӯх извън нама̄за

1 – Мекрӯх е да се обръща с лице или гръб към къбле, когато се ходи по нужда в тоалетна или на друго място, или когато се прави истинджа̄.

2 – Да се ходи по нужда, като се обръщат срамните места към посоката на слънцето или луната.

3 – Да се кара дете да ходи по нужда, обърнато към къбле, е мекрӯх за възрастните. Хара̄м е да се карат децата да вършат неща, които са хара̄м за възрастните.

4 – Мекрӯх е да се протягат краката или единия крак към къбле, без да има оправдание за това.

5 – Да се протягат крака към Кора̄н-и керӣм или други ислямски книги. Не става мекрӯх ако са на по-високо ниво.

НЕЩА, КОИТО РАЗВАЛЯТ НАМА̄ЗА

1 – Безпричинно да се кашля или изчиства гърло по време на нама̄з.

2 – Да се казва “Йерхамукеллах” на човек, който киха.

3 – Ако до човека, който кланя индивидуално, има хора, които кланят с джемаат и той забележи, че техният има̄м допуска грешка в четенето, и го поправи, нама̄зът му ще се развали. Ако има̄мът приеме забележката и коригира своя пропуск, неговият нама̄з също ще се развали.

4 – Ако човек каже “Ля̄ иля̄хе иллялла̄х” в нама̄за с възнамерение да отговори на онзи, който задава въпрос, нама̄зът му ще се развали. Ако намерението му е било да обяви единството на Алла̄ху теа̄ля̄, нама̄зът му няма да се развали.

5 – Да се открива аврета.

6 – Да се плаче поради причина като болка или страдание. (Ако в изпълняваната сӯра се споменава за Рая или Ада и се плаче, мислейки за тях, нама̄зът не се разваля.)

7 – Да се отвръща на селя̄м словесно или с ръка.

8 – Ако онзи, който има по-малко от пет нама̄за за каза̄ (наваксване), се сети за тях по време на нама̄з.

9 – Да се правят движения, които карат останалите да си мислят, че онзи, който ги прави, не кланя нама̄з.

10 – Да се яде и пие по време на нама̄з.

11 – Да се говори по време на нама̄з.

12 – Да се коригира грешка на друг, освен на следвания има̄м.

13 – Да се смее по време на нама̄з.

14 – Да се охка и пъшка.

Причини, поради които е допустимо да се разваля нама̄з

1 – За да се убие змия.

2 – За да се хване бягащо животно.

3 – За да се спаси стадо от вълк.

4 – За да се дръпне от огъня съд, който кипи или прелива.

5 – Когато няма страх, че нама̄зовото време ще изтече или ще стане късно за джемаат, човек може да развали своя нама̄з, за да вземе нов абдест с цел да се спаси от онова нещо, което според друг мезхеб разваля нама̄за (като да изчисти мръсотия под 4,8 гр. или като се сети, че е докоснал чужда жена).

6 – За да се освободи от газове или ходи до тоалетна (ако по време на изпълнение се появи подобна нужда).

Неща, поради които е фарз да се разваля нама̄з

1 – Трябва да се развали нама̄з, за да се спаси човек, който вика за помощ; слепец, който е на път да падне в яма; човек, които е на път да се издави или изгори, или за да се изгаси пожар.

2 – Ако кланящ човек бъде привикан от своите майка, баща, дядо или баба, за него не би станало ва̄джиб да разваля фарзов нама̄з. Би могъл да го направи (допустимо е), но не бива без да има нужда. С на̄филе нама̄зите (към, които се включват и суннетите) е по-различно: те трябва да се развалят. Когато зоват за помощ, трябва да се прекъсне и фарзовия нама̄з.

ГРУПОВ НАМА̄З

Група (джемаат) се образува от най-малко двама мюсюлмани, от които единият пристъпва напред, за да води поклонението, т.е. става има̄м. Да се кланят фарзовете на петте нама̄за в джемаат е сунна за мъжете. В петъчните и байрамските нама̄зи е фарз. В хадӣс-и шерӣфи е казано, че за групово извършените нама̄зи се дава повече сева̄б. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Сева̄бът, който ще бъде даден за нама̄з, извършен с джемаат, е двадесет и седем пъти повече от този, който се полага за самостоятелно изпълнения.”

“Който изпълни правилен абдест и отиде в месджид (джамия), за да се кланя с джемаат, за всяка своя стъпка ще получи един сева̄б; един грях от книгата му за делата ще бъде изтрит и ще бъде издигнат с една степен в Рая от страна на Алла̄ху теа̄ля̄.”

Да се кланя групов нама̄з осигурява единство сред мюсюлманите. Увеличава обичта и привързаността между тях. Мюсюлманите се събират, разговарят и лесно откриват онези, които са в затруднение или болни. Джемаатът е най-красивия пример, че мюсюлманите са като едно сърце и тяло.

Онези мюсюлмани, които са болни, парализирани, еднокраки, твърде стари, за да могат да вървят, или слепи, не са длъжни да ходят на джамия.

Човекът, който води груповия нама̄з, се нарича има̄м. Има условия, на които той трябва да отговаря, за да може да води джемаата.

Условия, на които трябва да отговаря има̄мът

Човек, за да стане има̄м, трябва да отговаря на шест условия. Ако е известно, че не отговаря на едно от тях, нама̄зът, воден от него, не се приема. Те са:

1 – Да е мюсюлманин. Този, който не вярва, че Ебӯ Бекр-и Съддӣк и Омер-ул Фа̄рук са били халӣфи, или в Ми’ра̄джа (Нощното възнесение) и гробното наказание, не може да стане има̄м.

2 – Да е полово зрял.

3 – Да е разумен. Пияни или болни от склероза не могат да станат има̄ми.

4 – Да е мъж. Жена не може да води мъжете в нама̄за.

5 – Да чете правилно поне Фа̄тиха и един свещен а̄йет. Този, който не е наизустил един свещен а̄йет или е наизустил, но не може да го чете с теджвӣд, не може да стане има̄м.

6 – Да няма извинение. Лице, което има оправдание, не може да е има̄м за тези, които нямат.

Има̄мът следва да чете свещения Кора̄н с теджвӣд. Да се чете хубаво означава да се придържа към правилата на теджвӣда. Не може да се извърши нама̄з зад има̄м, който не отдава значение на условията на нама̄за. Хадӣсът “Кланяйте нама̄з както зад праведни, така и зад фа̄джири¹⁸” не се отнася за има̄мите в джамиите, а за управителите и валиите, които водят мюсюлманите в петъчния нама̄з.

Онзи, който най-добре познава сунната [исляма] има предимство пред другите да бъде има̄м. Следва този, който чете свещения Кора̄н най-добре. После онзи, който отбягва забранените неща, а след него онзи, който е по-възрастен.

За робите, бедуините, грешниците, слепците и децата, родени от прелюбодеяние, е мекрӯх да бъдат има̄ми. Има̄мът не бива да удължава нама̄за дотолкова, че да отегчи джемаата.

За жените е мекрӯх да правят самостоятелен джемаат.

Ако джемаатът е от само един мъж, той застава от дясната страна на има̄ма. Ако има двама мъжe, има̄мът застава пред тях. За мъжете не е позволено да следват жени и деца.

Зад има̄ма, на първия ред, застават мъжете, после децата, а зад тях жените.

Ако има̄мът е възнамерил да води жените в нама̄за и една жена застане до мъж, който извършва същия нама̄з, намазът на мъжа се разваля. Ако има̄мът не e възнамерил да води жените, нама̄зът на мъжа не се разваля, но на жената не се приеме. Тези, които кланят в изправено положение, могат да последват има̄м, който е принуден да кланя в седнало положение. Мукӣмът (този, който не е пътник според исляма) може да кланя зад има̄м, който е пътник. Тези, които изпълняват фарзов нама̄з, не могат да следват има̄м, който изпълнява на̄филе. Тези, които изпълняват на̄филе, могат да последват има̄м, който кланя фарз. Ако човек – след като извърши нама̄з – разбере, че има̄мът е бил без абдест, следва отново да се откланя.

Да се кланя групов на̄филе нама̄з през нощите Рега̄иб, Бера̄т и Кадр е мекрӯх.

Дори джемаатът да е съгласен, има̄мът не може да удължава къраата и тесбӣхите на фарзовия нама̄з повече, отколкото е посочено в сунната; иначе е тахрӣмен мекрӯх

Онзи, който не е успял да настигне има̄ма по време на руку, не се брои, че е извършил този рекят с него. Този, който пристига, когато има̄мът е в руку, трябва веднага да изпълни възнамерение, да каже текбӣр и да се присъедини към нама̄за. Веднага трябва да се наведе за руку и да започне да го следва. Ако има̄мът се изправи от руку, преди новодошлият да се е навел, вторият ще се счита, че не е настигнал този рекят.

Да се прави руку и седжде преди да ги е направил има̄мът е тахрӣмен мекрӯх. Да се развалят редиците след изпълнен фарзов нама̄з е мустехаб.

Ако един мюсюлманин изпълнява редовно своите ежедневни нама̄зи с джемаат, ще спечели толкова сева̄б, колкото като че ли е изпълнил нама̄з с всички пророци (алейхимусселя̄м).

Превъзходствата на груповия нама̄з зависят от това дали нама̄зът на има̄ма се приема или не.

Ако човек изпуска да се кланя групово, без да има извинение за това, няма да усети уханието на Рая. Такива са описани като проклетници и в четирите книги.

Трябва да положим старание за групово изпълняване на петкратния нама̄з. Ако в Съдния ден Алла̄ху теа̄ля̄ постави седемте земи, седемте небеса, Арша, Кюрсията и всички други създания на едното блюдо на везната, а на другото един нама̄з, извършен групово и в съблюдение на условията му, сева̄бът от този нама̄з би надделял.

Има десет условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да се последва има̄ма коректно:

1 – Когато се пристъпва към нама̄з, трябва да се изпълни възнамерение за последване на има̄ма, преди да се каже текбӣр. Възнамерението се прави от сърце и то е “Възнамерих да последвам има̄ма (който е готов да ни води).”

2 – Има̄мът трябва да направи възнамерение, когато ще води и жените в нама̄за. Не е нужно да възнамерява ако зад него има само мъже. Но ако възнамери, ще спечели сева̄ба на джемаата.

3 – Петите на хората от джемаата трябва да са зад петите на има̄ма.

4 – Има̄мът и джемаатът трябва да изпълняват един и същ фарз нама̄з.

5 – Не бива да има саф (ред) от жени между има̄ма и джемаата.

6 – Между джемаата и има̄ма не бива да има река, по която би могла да премине лодка, или път, по който би могъл да премине кола.

7 – Между джемаата и има̄ма не бива да има стена без прозорец, през който да се види или чуе има̄ма или човек от джемаата.

8 – Има̄мът не бива да е върху животно, докато джемаатът е на земята или точно обратното.

9 – Има̄мът и джемаатът не трябва да бъдат на борда на два различни недопиращи се кораба.

10 – Има две отсъждения, които сочат какви условия трябва да бъдат изпълнени, за да може нама̄зът на джемаат, следващ има̄м от друг мезхеб, да стане правилен: Според първото отсъждение джемаатът не бива да знае, че в има̄ма е налице нещо, което разваля нама̄за в техния мезхеб. Според второто отсъждение има̄м, чийто нама̄з е сахӣх в неговия мезхеб, би могъл да бъде последван от джемаат от друг мезхеб. Според този иджтихад да се следва има̄м, който е с пломби и покрития на зъбите, е позволено.

Ако джемаатът е от само един човек, той следва да застане от дясната страна на има̄ма. Мекрӯх е да застава отляво или зад него. Петите му не бива да преминават пред петите на има̄ма, за да стане сахӣх нама̄зът му. Ако джемаатът е от двама или повече души, те следва да застанат зад него.

С има̄м се кланя по същия начин, както се кланя индивидуално. Но, когато се стои в изправено положение, онези, които следват има̄ма, не бива да четат нищо, независимо дали има̄мът чете тихо или на глас. [В ша̄фи’ӣтския мезхеб джемаатът трябва тихичко чете Фа̄тиха заедно с има̄ма.] Само в първия рекят се чете Субха̄неке. Когато има̄мът завърши гласното четене на Фа̄тиха, джемаатът тихичко казва “а̄мӣн”. Не бива да се казва гласно. Когато се става от руку, има̄мът казва “Семиалла̄ху лимен хамидех”, а джемаатът само “Раббена̄ лекел хамд”. След това на отиване за седжде се казва “Алла̄ху екбер” и заедно с има̄ма се изпълнява седжде. В руку, седжде и по време на сядане хората от джемаата четат така сякаш клянат самостоятелно.

Нама̄зът витир се изпълнява групово само през месец рамаза̄н, а в останалото време индивидуално.

Нама̄зът на месбӯк

Има четири типа хора, които следват има̄ма. Това са мудрик, муктедӣ, месбӯк и ля̄хик.

Мудрик – Човек, който изпълнява ифтита̄х текбӣр с има̄ма.

Муктедӣ – Човек, който пропуска да изпълни ифтита̄х текбӣр с има̄ма.

Месбӯк – Човек, който пропуска първия рекят с има̄ма.

Ля̄хик – Човек, който казва текбӣр заедно с има̄ма, но отпосле му се случва нещо, което да му развали абдеста. Той наново изпълнява абдест и започва да се кланя с има̄ма. Кланя нама̄з без да чете, с изключение на тесбӣхите в руку и седжде. Ако не е продумал земно слово, ще продължи да се брои за човек от джемаата зад има̄ма, но, когато излезе от джамията, ще трябва да извърши абдест на близко място, защото учените са казали, че ако отиде надалеч, нама̄зът му ще се развали.

Месбӯкът, т.е. човекът, който не е настигнал има̄ма в първия рекят, се изправя – след като има̄мът даде селя̄м на двете страни – и изпълнява пропуснатите рекяти.

Чете все едно кланя първо първи, после втори и после трети рекят, но по отношение на сядане, сяда все едно кланя първо четвърти, после трети и после втори рекят, т.е. в обратен ред. Например този, който е настигнал има̄ма в четвъртия рекят на нощния нама̄з, се изправя, след като има̄мът даде селя̄м, и изпълнява Фа̄тиха и допълнителна сӯра в първи и втори рекят. Сяда по време на първия рекят, но на втория не сяда.

Ако има̄мът не направи пет неща, джемаатът също не ги прави:

1 – Ако има̄мът не изпълни молитвите кунӯт, джемаатът също не ги чете.

2 – Ако на байрам нама̄з има̄мът пропусне да изпълни текбӣрите, джемаатът също не ги изпълнява.

3 – Ако има̄мът не седне във втория рекят на четирирекятовите нама̄зи, джемаатът също не сяда.

4 – Ако има̄мът прочете седжде а̄йет, но не изпълни седжде, джемаатът също не го изпълнява.

5 – Ако има̄мът не направи седжде-и сехв, джемаатът също не го прави.

Ако има̄мът направи четири неща, джемаатът не бива:

1 – Ако има̄мът направи повече от две седждета, джемаатът не ги прави.

2 – Ако има̄мът изпълни повече от три текбӣра в един байрамски рекят, джемаатът не ги прави.

3 – Ако има̄мът изпълни повече от четири текбӣра в джена̄зе нама̄за, джемаатът не ги прави.

4 – Ако има̄мът стане за пети рекят, джемаатът не става. Те го изчакват и дават заедно селя̄м.

Има десет неща, които трябва да бъдат изпълнени от джемаата, дори има̄мът да не ги прави:

1 – Да се повдигат ръце до нивото на ушите при изпълняване на ифтита̄х текбӣр.

2 – Да се чете субха̄неке.

3 – Да се казва текбӣр, когато се покланя за руку.

4 – Да се чете тесбӣх по време на руку.

5 – Да се изпълнява текбӣр, когато се навежда и когато се става от седжде.

6 – Да се чете тесбӣх по време на седжде.

7 – Да се казва “Раббена̄ лекел-хамд” дори има̄мът да не казва “Семиалла̄ху”.

8 – Да се чете “Еттехиййа̄ту” до край.

9 – Да се дава селя̄м в края на нама̄за.

10 – По време на курбан байрам след 23 фарзови нама̄за се изпълнява текбӣр, веднага след селя̄ма. Тези 23 текбӣра се наричат тешрӣк текбӣри.

ДОСТОЙНСТВАТА НА ИФТИТА̄Х ТЕКБӢРА

Когато човек изпълни ифтита̄х текбӣр с има̄ма, греховете му падат като подухнати от вятъра есенни листа.

Един ден, докато Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е водел сутрешния нама̄з, един от мюсюлманите не е успял да изпълни ифтита̄х текбӣра с него и за компенсация е освободил един роб. После е дошъл при Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и запитал: “О, Расӯляллах! Днес не успях да изпълня ифтита̄х текбӣр с има̄ма и затова освободих един роб. Дали успях да спечеля същия сева̄б?” Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) запитал Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх): “Какво би казал относно ифтита̄х текбӣра?” Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх) отговорил: “О, Расӯляллах! Ако притежавах четиридесет камили с товар от скъпоценности и ги бях раздал на бедните, пак нямаше да постигна сева̄ба на онзи ифтита̄х текбӣр, който е изпълнен заедно с има̄м.”

После Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) казал: “О, Омер! Какво би казал ти за ифтита̄х текбӣра?” Хазрети Омер (радиялла̄ху анх) отговорил: “О, Расӯляллах! Ако имах камили, чиято бройка да изпълва пространството между Мекка и Медӣна, и натоварени само със скъпоценности, и ги бях раздал на бедните, пак нямаше да постигна сева̄ба на онзи ифтита̄х текбӣр, който е изпълнен заедно с има̄м.”

После Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “О, Осма̄н! Какво би казал ти относно ифтита̄х текбӣра?” Хазрети Осма̄н зин-нӯрейн (радиялла̄ху анх) отговорил: “О, Расӯляллах! Ако нощем бях извършил два рекята нама̄з и на всеки рекят бях изчел целия Кора̄н-и азӣм-уш-ша̄н, пак нямаше да постигна сева̄ба на онзи ифтита̄х текбӣр, който е изпълнен заедно с има̄м.”

После Расӯлюллах (саллялаху алейхи ве селлем) е казал: “О, Али! Ти какво би казал относно ифтита̄х текбӣра?” Хазрети Али (керремалла̄ху веджхех) отговорил: “О, Расӯляллах! Ако земите между Изтока и Запада бяха пълни с неверници и ако моят Господ ме беше дарил със сила, и ако бях воювал с всички тях, пак нямаше да постигна сева̄ба на онзи ифтита̄х текбӣр, който е изпълнен заедно с има̄м.”

После хазрети Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “О, моя общност и Есха̄б мой! Ако седемте слоя земи и небеса бяха хартия и моретата бяха мастило, и всички дървета бяха писалки, и всички меля̄икета бяха писари, и бяха писали до Съдния ден, пак нямаше да могат да изпишат сева̄ба на онзи ифтита̄х текбӣр, който е изпълнен заедно с има̄м.”

Поучителен ислямски разказ: Месджидът, построен в двореца

Има̄м Ебӯ Йӯсуф (рахметулла̄хи алейх), ученикът на има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе, бил кадия във времето на халӣфа Ха̄рун Решӣд. Един ден, когато бил в присъствието на халӣфа, дошли хора, за да съдят един друг. Везирът на Ха̄рун Решӣд казал: “Аз съм свидетел.” Има̄м Ебӯ Йӯсуф не приел неговото свидетелството, при което халӣфът запитал за причината. Има̄мът отговорил: “Един ден му бяхте възложили задача и тогава той се обърна към Вас така: “Аз съм Вашият раб и роб.” Ако е казал истината, свидетелството на робите не се приема. А ако е излъгал, свидетелството на лъжците също не се приема.” Тогава халӣфът запитал:

- Ще приемеш ли ако засвидетелствам аз?

- Не, няма да приема!

- Защо?

- Защото не се кланяте с джемаат.

- Аз съм зает с делата на мюсюлманите.

- Когато послушанието към Създателя е под въпрос, не би могло да става и дума за подчинение към създанията.

- Прав си!

Халӣфът заповядал да построят месджид в двореца му. Назначил в него има̄м и муеззин, и оттогава насетне винаги се е кланял с джемаат.

ПЕТЪЧЕН НАМА̄З

Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил петъчния ден специален за мюсюлманите. На обяд през този ден се кланя петъчен (джум’а) нама̄з и това е заповед на Алла̄ху теа̄ля̄.

В края на сӯра Джум’а (Петъкът) по смисъл се казва: “О, раби Мои, удостоени с честта да повярват! В петъчния ден, когато се изпълни обедния еза̄н, тичайте към джамията, за да слушате хутбе и кланяте петъчен нама̄з! Спрете търговията! Петъчният нама̄з и хутбето са по-полезни за вас от другите ви дела. След петъчен нама̄з може да излезете от джамиите и да се разпръснете, за да продължите вашите светски дела. Работете, чакайки препитание от Алла̄ху теа̄ля̄. Сещайте се много за Алла̄ху теа̄ля̄, за да може да се спасите!”

След нама̄за тези, които желаят да поработят, биха могли да отидат на работа, а тези, които искат да прекарат време в изпълнение на нама̄з, четене на Кора̄н-и керӣм и отправяне на молитви, биха могли да останат в джамията. Да се търгува във времето на петъчен нама̄з е грях.

Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Ако мюсюлманин направи гусюл абдест в петъчния ден и отиде на джамия за джум’а нама̄з, греховете, които е извършил през седмицата, ще бъдат опростени и за всяка стъпка ще бъде дарен със сева̄б.”

“Алла̄ху теа̄ля̄ запечатва сърцата на онези, които не изпълняват джум’а нама̄з, и се превръщат в га̄фили (такива, които забравят за Алла̄ху теа̄ля̄).”

“Петъкът е най-ценният дeн. Той е по-ценен от дните на байрама и Ашӯра (Ашӯре). Джум’а е байрамът на мюсюлманите на този свят и в Рая.”

“Ако един човек не изпълни три петъчни нама̄за без оправдание, Алла̄ху теа̄ля̄ ще му запечата сърцето и той ще престане да върши добро.”

“След джум’а нама̄з има момент, в който молитвата на мюсюлманите не се отхвърля.”

“Алла̄ху теа̄ля̄ в продължение на една седмица ще опази от злополуки, бели и лоши постъпки онзи, който след джум’а нама̄з изчете по седем пъти Ихля̄с и Му’аввизетейн.”

“Както събота бе дадена на юдеите, а неделя на назаряните [християните], така и петъкът бе даден на мюсюлманите. За тях през този ден има благодеяние, берекет и добро.”

За поклоненията, изпълнени в петъчния ден, се дават най-малко два пъти повече сева̄б, отколкото в останалите. Греховете също се записват двойно.

В петъка душите се събират и запознават. На този ден се посещават гробищата и гробното мъчение се спира. Според някои учени изтезанието на мюсюлманите не се започва отново, но това на неверниците, освен в петъците и месец рамаза̄н, продължава до Съдния ден. Мюсюлманите, които починат в този ден и нощ, няма да изтърпят гробно наказание. В петъците Адът не е толкова горещ. Āдем (алейхисселя̄м) е бил създаден в петък и пак в един петъчен ден бил изкаран от Рая. В Рая мюсюлманите ще видят Алла̄ху теа̄ля̄ пак през този ден.

ФАРЗОВЕТЕ НА ДЖУМ’А НАМА̄ЗА

Петъчният нама̄з е от 16 рекята. Да се изпълни два рекята нама̄з е фарз, който е по-силен от този на обедния. За да стане джум’а нама̄зът фарз са необходими два вида условия:

1 – Условия, които са необходими, за да стане сахӣх (действителен).

2 – Условията “вуджӯб”.

Ако едно от условията в първата категория – за разлика от тези във втората – не се прояви, нама̄зът не се приема.

Има седем условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да стане сахӣх (състоятелен) петъчният нама̄з:

1 – Да се кланя в град. (Град: място, чийто джемаат не се побира в най-голямата джамия.)

2 – Да се кланя с позволението на държавен глава или управител. Назначеният от тях хатӣб би могъл да упълномощи някой друг.

3 – Да се изпълнява във времето на обедния нама̄з.

4 – Да се изпълнява хутбе в рамките на това време. [Учените са казали, че да се чете петъчно хутбе е като да се казва “Алла̄ху екбер”, започвайки нама̄з.

Т.е. и двете хутбета трябва да бъдат изпълнени единствено и само на арабски език. Първо, хатӣбът чете наум Е’ӯзу, после гласно изрича хамд и сена̄, келиме-и шеха̄дет и саля̄т-у селя̄м. След това напомня неща, които стават причина за сева̄б или мъчение, след което рецитира знамения. Сяда и отново се изправя. На второто хутбе, вместо наставление, прави молитва за мюсюлманите. Мустехаб е да спомене имената на четиримата халӣфи. Да се вмъква светска реч в самото хутбе е хара̄м. Хутбето не бива да се превръща в лекция или конференция. Да се прави кратко хутбе е сунна, а противното – мекрӯх.]

5 – Да се изпълнява хутбе преди нама̄за.

6 – Да се извършва петъчния нама̄з с джемаат.

7 – Джамията да е отворена за всеки.

Условията “вуджӯб” са девет. Човек трябва:

1 – да живее в град. Не е фарз за онези, които са гости според исляма.

2 – да е здрав. Не е фарз за болните, болногледачите, които не биха могли да оставят без грижи болните, и за старците.

3 – да е свободен (да не е роб).

4 – да е мъж. За жените не е фарз.

5 – да е полово и умствено зрял, с други думи – да е мукеллеф.

6 – да не е сляп. За слепия не е фарз, дори да има кой да го води.

7 – да може да ходи. Дори да има превозно средство, за парализираните и безкраки хора не е фарз.

8 – да не е в затвор и да няма страх от враг, правителство или угнетител.

9 – да няма много дъжд, сняг, буря, кал или студ.

Как се извършва петъчен (джум’а) нама̄з?

В петъчния ден, когато се изчете обедния еза̄н, се извършва шестнадесет рекята джум’а нама̄з. Кланя се както следва:

1 – Първо се изпълнява първия (началния) суннет на джум’а нама̄за, който се състои от четири рекята. Той се извършва като първия суннет на обедния нама̄з. Възнамерението се прави по следния начин: “Възнамерявам да извърша първия суннет на петъчния нама̄з в името на доволството на Аллах. Обърнах се към къбле.”

2 – После се изпълнява втория еза̄н и се чете хутбе вътре в джамията.

3 – След хутбе се изпълнява ика̄мет и се извършва фарза на петъчния нама̄з, който е от два рекята.

4 – След фарза на джум’а нама̄за се изпълнява четири рекята последен суннет. Той се осъществява като първия суннет на обедния нама̄з.

5 – После се извършва а̄хир зухӯр със следното възнамерение “Възнамерявам да извърша последния обеден нама̄з, който е фарз за мен и не съм могъл да го изпълня.” Този нама̄з се състои от четири рекята и се извършва като фарза на обедния.

6 – Накрая се извършва последния суннет на съответното време. Състои се от два рекята и се изпълнява подобно на суннета на сутрешния нама̄з.

7 – После се четат А̄йетел-курсӣ и тесбӣхите, след които се прави ду’а̄ (молитва).

Суннетите и едебите на петъчния ден:

1 – Да се посреща петъчният ден още от четвъртъка.

2 – Да се извършва гусюл абдест.

3 – Да се обръсне главата; да се изреже частта от брадата, която е по-дълга от една шепа; да се изрежат ноктите; да се облeкат чисти дрехи.

4 – Да се отива на джамия възможно най-рано.

5 – Да не се прескача през джемаата, за да се мине в първия ред.

6 – Да не се минава пред хора, които извършват нама̄з.

7 – След като хатӣбът се качи на минбера, не бива да се говори нищо, не трябва да се отговаря на други (дори със знаци) и повтаря четения еза̄н.

8 – Да се четат следните сӯри след джум’а нама̄з: Фа̄тиха, Кя̄фирӯн, Ихля̄с, Феля̄к и На̄с по седем пъти.

9 – Да се остава в джамията и да се вършат поклонения до икиндия.

10 – Да се присъства на уроците на учени, които предават знания от книгите на ехли суннитските улеми.

11 – Да се прекарва целия петъчен ден в поклонения.

12 – Да се казва салева̄т.

13 – Да се чете Кора̄н-и керӣм. Да се чете сӯра Кехф.

14 – Да се дава милостиня.

15 – Да се посещават родителите или гробищата.

16 – Да се готви разнообразна и вкусна храна.

17 – Да се извършва много нама̄з. Тези, които имат пропуснати нама̄зи, трябва да ги наваксат.

БАЙРАМ НАМА̄З

Първият ден на месец шевва̄л се пада първия ден на фитр, т.е. рамаза̄н, байрама, а десетият ден на месец зилхидже – първия ден на курбан байрама. През тези два дни – след изгрев слънце и преминаване на мекрӯх времето – за мъжете става ва̄джиб да изпълнят два рeкята байрам нама̄з.

Условията на байрам нама̄за са като тези на петъчния. С тази разлика, че да се чете хутбе е суннет и се изпълнява след нама̄за.

Преди нама̄за на рамаза̄н байрама е мустехаб да се яде нещо сладко [фурми или сладкиши]; да се изпълни гусюл абдест; да се използва мисва̄к; да се носят най-добрите дрехи; да се дава фитра преди нама̄за и да се казва тихичко текбӣр по пътя.

Мустехаб е:

- да не се яде нищо преди нама̄за;

- да се яде първо от месото на курбана (след нама̄за);

- да се каже гласно текбӣр на отиване за нама̄з. Онези, които имат оправдание, произнасят тихо.

Байрамските нама̄зи са от два рекята и се кланят с джемаат. Самостоятелно не може.

Как се извършва байрам нама̄з?

1 – Първо се прави възнамерение: “Възнамерявам – следвайки има̄ма – да изпълня байрам нама̄за, който е ва̄джиб.” След това се чете Субха̄неке.

2 – След Субха̄неке ръцете – произнасяйки текбӣр – се вдигат трикратно до ушите. След първи и втори текбӣр ръцете се спускат към двете страни на тялото. След третия път се връзват под пъпа. След като има̄мът прочете Фа̄тиха и една допълнителна сӯра, всички изпълняват заедно руку.

3 – Във втория рекят има̄мът изпълнява първо Фа̄тиха и една допълнителна сӯра. След това ръцете отново се вдигат с текбӣр до ушите по три пъти. Ръцете не се връзват. След четвъртия текбӣр ръцете не се вдигат нагоре, а директно се изпълнява руку. Накратко: Два пъти пусни ръцете, един път ги вържи. Три пъти пусни, веднъж се наведи (за руку).

Тешрӣк текбӣр:

От сутрешния нама̄з на деня Арефе преди курбан байрама до икинди нама̄за на четвъртия ден на байрама, хаджиите и неотишлите на хадж, и всички мъжe и жени – независимо дали кланят самостоятелно или групово – след всеки нама̄з, непосредствено след селя̄м, трябва (ва̄джиб е) да изпълнят един тешрӣк текбӣр.

Не се чете след джена̄зе нама̄з. Не е необходимо да се каже след като се напусне джамията или наговори нещо.

Ако има̄мът забрави текбӣра, джемаатът не го пропуска. Мъжете могат да го кажат на висок глас, но жените изпълняват тихо.

Тешрӣк текбӣр:

“АЛЛА̄ХУ ЕКБЕР, АЛЛА̄ХУ ЕКБЕР. ЛЯ̄ ИЛЯ̄ХЕ ИЛЛЯЛЛА̄Х ВАЛЛА̄ХУ ЕКБЕР. АЛЛА̄ХУ ЕКБЕР ВЕ ЛИЛЛЛЯ̄ХИЛХАМД.”

ПОДГОТОВКА ЗА СМЪРТТА

Да се спомня за смъртта е най-голямото наставление. Да се мисли често за нея е сунна за всеки мюсюлманин. Това води до стриктно изпълняване на заповедите и отбягване на греховете. Намалява смелостта за вършене на хара̄ми. Любимият ни Пророк (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Сещайте се много често за смъртта, която заличава насладите и слага край на забавленията!” Някои ислямски учени са превърнали в обичай да мислят за смъртта поне веднъж дневно. Мухаммед Беха̄еддӣн Буха̄рӣ (куддисе сиррух), един от големите евлии, се представял за мъртъв и погребан по двадесет и пет пъти на ден.

Ако човек има дългосрочни амбиции, това показва, че иска дълъг живот. Друго е положението ако иска това, за да прави иба̄дети и служи на исляма. Хората, споменати в първото изречение, не биха могли да изпълнят своите поклонения на време и не се покайват. Сърцата им са твърди, не се сещат за смъртта и не извличат поука от наставленията. Пилеят своя живот само за печелене на имот и позиция. Забравят за отвъдното и мислят единствено за наслади и удоволствия.

В свещени хадӣси се казва:

“Умрете преди да сте умрели. Правете си равносметката преди да са ви я направили!”

“Ако и животните знаеха за събитията след смъртта, както ги знаете вие, нямаше да намерите тлъсто животно за ядене.”

“Този, който се сеща за смъртта, денем и нощем, ще бъде до шехӣдите (мъчениците) в Съдния ден.”

Причините, пораждащи дългосрочни амбиции, са както следва: пристрастеност към земни наслади; забрава за смъртта и упование на здравето и младостта. Човек, за да се спаси от тази болест, трябва да заличи причините; да мисли, че смъртта би могла да се случи ежемоментно; да научи вредата от тази болест и ползата от мисълта за смъртта. В хадӣс-и шерӣф се казва:

“Много често се сещайте за смъртта. Мисълта за нея предпазва от вършене на грехове и става причина за отбягване на вредни за отвъдния живот неща.”

Какво представлява смъртта?

Смъртта не представлява да се изчезне. Тя е прекратяване на връзката на душата с тялото, т.е. душата го напуска. Смъртта е да се премине от едно състояние в друго. Тя е като преселение от една къща в друга. Хазрети Омер бин Абдул’азӣз е казал: “Вие сте създадени за вечността, но се преселвате от една къща в друга.” Смъртта е подарък и благо за вярващия, а беда за грешника. Човек не желае смъртта, но за него тя е по-добра от фитнето (анархия, безредие). Човек обича да живее, но смъртта е по-добра за него. Смъртта спасява праведния мюсюлманин от мъките и теглата на земното. Със смъртта на угнетителите държавите и народите постигат спокойствие. След смъртта на един угнетител е казано следното стихче:

Нито сам си даде спокойствие, нито пък даде на света,

рухна и си отиде от този свят, да издържат обитателите на гроба.

Душата на мюсюлманина се отделя от неговото тяло така, както затворник се спасява от тъмница. Вярващият, след като умре, не желае да се върне обратно на този свят. Само шехӣдите (умрелите по пътя на Алла̄ху теа̄ля̄) желаят да се завърнат, за да могат да станат шехӣди отново. Смъртта е подарък за всеки мюсюлманин. Религията на човека би могла да бъде опазена само от неговия гроб. Животът в гроба е като да бъдеш в градина от Рая или яма от Ада.

Смъртта е истина

Възможно ли е да се избегне смъртта? Разбира се, че не! Никой не би могъл да живее дори и една секунда по свое желание. Човек, чийто час настъпи, умира. Това време трае колкото мигване на око. В един свещен а̄йет от Кора̄н-и керӣм се казва по смисъл: “И когато им дойде отреденото време за смъртта, нито могат да го забавят с един час, нито изпреварят.”

Човек умира там, където му е отредил Алла̄ху теа̄ля̄. Той умира, оставяйки имот и деца.

Алла̄ху теа̄ля̄ знае колко вдишвания правим на ден. Няма нищо, което да не знае. Ако повярваме в Него и животът премине в поклонение, краят му би донесъл щастие, защото Алла̄ху теа̄ля̄ казва на Азра̄ил (алейхисселя̄м): “Отнеми душите на Моите приятели с лекота, а на враговете – с трудност!” Каква голяма вест е това за вярващите и каква голяма беда е за лишените от вяра.

ДЖЕНА̄ЗЕ (ПОГРЕБАЛЕН) НАМА̄З

Погребалният нама̄з става фарз-и кифа̄йе за мъжете, когато чуят за смъртта на един мюсюлманин, ако няма мъже – за жените. Той е нама̄з за Алла̄ху теа̄ля̄ и молитва за починалия. Онзи, който не му отдава значение, напуска исляма.

Условията на джена̄зе нама̄за

1 – Починалият трябва да е мюсюлманин.

2 – Трупът трябва да е измит. Ако е положен в гроба преди да бъде измит, но непокрит още с пръст, тялото се изважда и се измива, и след това се изпълнява погребален нама̄з. Местата, на които се намират трупът и има̄мът, следва да са чисти.

3 – Половината от тялото, заедно с главата, или повече от половината, без главата, трябва да се намира пред има̄ма.

4 – Трупът трябва да е на земята или близо до нея, или в ръцете на хората, или поставен върху камък. Главата на трупа трябва да е от дясната страна на има̄ма, а краката от лявата. Да се прави обратното е грях.

5 – Тялото трябва е пред има̄ма.

6 – Аврет частите на трупа и на има̄ма трябва да са покрити.

Фарзовете на погребалния нама̄з

1 – Да се изрича четирикратен текбӣр.

2 – Да се кланя в изправено положение.

Суннетите на джена̄зе нама̄за

1 – Да се чете субха̄неке.

2 – Да се чете салева̄т.

3 – Да се чете една от молитвите, които се правят с цел искане на прошка за себе си и за починалия, и за всички мюсюлмани.

Този нама̄з не се кланя вътре в джамията.

На дете, което се е родило живо и умряло след това, се слага име, измива сe, увива се в кефен и се изпълнява джена̄зе нама̄з.

Когато ще се откара ковчега, трябва да се хване за четирите краища. Първо, частта на ковчега откъм главата на трупа се поема с дясното рамо, извървяват се десетина крачки и се поема страната на ковчега откъм краката – пак с дясно рамо. Извървяват се по десетина крачки и се поема частта на ковчега откъм главата, но този път с ляво рамо. Изминават се десетина крачки и се поема частта на ковчега откъм краката пак с ляво рамо. Когато се стигне до гробището, не бива да се сяда преди ковчегът да е смъкнат от раменете. Докато се извършва погребението, тези, които нямат работа, сядат.

Как се извършва джена̄зе нама̄з?

Всеки един от четирите текбӣра на погребалния нама̄з е като отделен рекят. Ръцете се вдигат до ушите само след първия текбӣр. При следващите три не се вдигат.

1 – След първия текбӣр ръцете се връзват и се чете Субха̄неке, но се добавя и “веджелле сена̄уке”. Фа̄тиха не се чете.

2 – След втория текбӣр се казват салева̄тите, които се четат на тешеххуд, т.е. ду’ите Алла̄хумме салли и Ба̄рик.

3 – След третия текбӣр се чете ду’а̄та за джена̄зе. [Вместо нея може да се изпълни Раббена̄ а̄тина̄ или само да се каже “Алла̄хуммагфирлех” или Фа̄тиха с възнамерение за ду’а̄.]

4 – Веднага след четвъртия текбӣр се извършва селя̄м първо в дясна и след това в лява посока, като се прави възнамерение (селя̄мът да е) за мъртвеца и джемаата.

Има̄мът изпълнява гласно само текбӣрите и селя̄мите, а останалото казва тихо.

Не е позволено да се прави молитва до ковчега след джена̄зе нама̄за. Това е мекрӯх.

ТЕРА̄ВӢХ НАМА̄З

За мъжете и жените е сунна да кланят тера̄вӣх нама̄з. Изпълнява се през нощите на месец рамаза̄н. Суннет-и кифа̄йе е да се извършва с джемаат (групово). Кланя се след нощния нама̄з и преди или след витр (витир). Например ако човек настигне джемаата, когато се кланя тера̄вӣх, и се присъедини към него, трябва да изпълни и витир с него, а след това да изпълни пропуснатите рекяти от тера̄вӣха.

Неизвършеният тера̄вӣх нама̄з не се наваксва (каза̄). Ако се навакса, става на̄филе, а не тера̄вӣх.

Тера̄вӣх нама̄зът се състои от двадесет рекята.

Как се изпълнява тера̄вӣх?

Нама̄зът витр се извършва с джемаат само през месец рамаза̄н. Да се изпълни тера̄вӣх чрез даване на селям през два рекята е мустехаб, т.е. общо десет пъти се изпълнява селя̄м. След всеки четвърти рекят се престоява за малко и се прави тесбӣх. Онези, които имат нама̄зи за каза̄ (наваксване), трябва да ги изпълнят, когато са свободни, на мястото на суннетите на петте нама̄за и тера̄вӣх. Трябва да ги наваксат час по скоро, а след това да започнат с изпълнението и на останалите.

Ако тера̄вӣх нама̄зът бъде извършен групово в джамията, другите биха могли да го изпълнят сами в домовете си и за тях това не би било грях, но биха останали лишени от сева̄ба на груповото изпълнение. Ако го изпълнят с още един или няколко души в своите домове, ще спечелят двадесет и седем пъти по-голям сева̄б в сравнение със самостоятелното кланяне.

Най-добре е да се прави възнамерение при всеки ифтита̄х текбӣр. Онези, които не са изпълнили групово нощния нама̄з, не биха могли да изпълнят групово и тера̄вӣха. Този, който не е изпълнил с джемаат нощния нама̄з, би могъл да изпълни фарза сам и да се включи после към джемаата, кланящ тера̄вӣх.

Пета част

НАМА̄З ПО ВРЕМЕ НА ПЪТУВАНЕ

Мюсюлманин в ханефӣтския мезхеб, който с възнамерение да остане по-малко от 15 дни, отиде на разстояние от 104 километра или повече, става гостенин.

Да си сеферия, т.е. гостенин, означава да си пътник. Четирирекятовите фарз нама̄зи се изпълняват по два рекята. Ако се последва мукӣм има̄м, (т.е. такъв, който не е гостенин, пътник) се кланят пак по четири. Ако гостенинът стане има̄м, дава селя̄м след втория рекят, а джемаатът става и си довършва нама̄за, изпълнявайки самостоятелно още два рекята.

Гостенинът може да прави месх на мест в продължение на три денонощия. Може да не държи орудж, но ако пътуването е спокойно и леко, би било най-добре да го държи. Не е ва̄джиб да коли курбан и не е длъжен (фарз) да кланя петъчен нама̄з.

Ако човек потегля на път към края на времето за някой нама̄з, той – ако не го е откланял – ще трябва да изпълни два рекята. Ако пристигне в своята страна към края на времето за нама̄з и не го е изпълнил по време на път, ще трябва да извърши четири рекята.

В “Ни’мет-и исля̄м” се казва: Винаги и навсякъде е допустимо – дори да няма извинение – да се кланя на̄филе нама̄з в седнало положение. Правейки това, тялото се навежда за руку, а главата се полага на земята за седжде. Но все пак който изпълнява на̄филе в седнало положение – без да има оправдание за това –, ще получи само половината сева̄б. Суннетите на петкратните нама̄зи и тера̄вӣхът са все на̄филе нама̄зи. Всеки, който е на път, т.е. извън село или град, може да изпълни на̄филе нама̄з, възседнал своето животно. Не е необходимо да се обръща към къбле или прави руку и седжде. Прави иима, т.е., тялото се навежда леко напред за руку и още повече за седжде. Дори да има голямо количество мръсотия (неджа̄сет) върху животното, нама̄зът ще се приеме. Всеки, който се измори по време на на̄филе нама̄з, изпълняван върху земята, може да продължи като се опира на бастун, човек или стена. Не е сахӣх да се кланя, когато се върви.

Ако няма крайна необходимост (липса на друг изход) не е допустимо да се кланя фарз и ва̄джиб нама̄з върху животно. Може да се изпълни само ако има оправдание. Примери за крайна необходимост са: опасност за нечии вещи, живот или животни; вероятност от кражба на животно, когато се слезе от него или на вещи, натоварени на животно или на вещи, намиращи се до самия собственик; опасност от хищни животни, враг, кал на земята или силен дъжд; наличие на заболяване, което може да се влоши или да се удължи периода на оздравяване, когато се слезе или качи на животно; положение, при което човек ще бъде напуснат от своите спътници и ще изпадне в опасност; невъзможност да се възседне животно, без чужда помощ, след като е слезнато от него. Когато е възможно, животното трябва да се обърне към къбле и да се изпълни в това положение. Ако не е възможно, трябва да се кланя към посоката, в която се движи то. Да се кланя на двата сандъка, наречени махмил, които се поставят върху животни, е като да се изпълнява на самото животно. Ако животното бъде спряно и под махмила се постави стълб, той ще стане като маса или канапе. В него се кланя все едно се кланя на земята. Трябва да се застане към къбле. Този, който има възможност да слезе, не може да кланя фарз в махмила.

Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е научил хазрети Джа’фер Таййа̄р – преди да отплава за Абисиния (Етиопия) – как се кланя на кораб. На движещ се кораб може да се кланя фарз и ва̄джиб нама̄з, без дори да има оправдание. Може да се извърши и с джемаат. С иима не може: трябва да се изпълни руку и седжде в посока към къбле. Когато се започва нама̄з, трябва да се обърне към къбле и ако корабът смени своята посока, да се придържи към него (да се обръща винаги към къбле). Задължението за очистване от мръсотия не отпада. На плаващ кораб, според има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе, е допустимо да се кланя в седнало положение фарзов нама̄з, без да има оправдание за това.

Ако закотвен в морето кораб се клатушка много, той се приема като за плаващ; ако не се клатушка – като за кораб на брега. На кораб до брега не може да се кланя фарз нама̄з в седнало положение. Ако може да се слезе от него и кланя на брега, не е допустимо да се кланя вътре. Трябва да се слезе и изпълни на брега. Ако животът или имотът са в опасност, или има вероятност корабът да потегли, може да се кланя в изправено положение на кораба.

Ибни Āбидӣн казва: “Да се кланя на двуколка, която стои изправена без да е закачена за животно, е като да се кланя върху животно, независимо дали двуколката се движи или стои. Всяко превозно средство с четири колела – когато не се движи – е като маса. Когато се движи и е налице едно от оправданията, споменати по-горе за кланяне върху животно, е допустимо да се кланя в него фарз. Трябва да се спре и изпълни към къбле. Ако не може да се спре, трябва да се кланя като в плаващ кораб.” Този, който не може да се обърне към къбле в движение, трябва да последва ша̄фи’ӣтския мезхеб и съедини (джем) два нама̄за. Ако и това не е възможно, може да не се обръща към къбле. За никого не е джа̄из (позволено) да кланя с иима, седейки на стол или седалка. Да се кланя в автобус или на борда на самолет е като да се кланя в кола.

По време на път не бива да се кланя фарз или ва̄джиб нама̄з на животно, без да има зарӯрет (липса на изход). Трябва да се спре превозното средство и да се кланя в изправено положение към къбле. Ето защо преди да се качи на превозно средство, трябва да се вземат необходимите мерки.

Гостенин, пътуващ на кораб или влак, – за да извърши фарз нама̄з – трябва да се обърне към къбле и постави компас до мястото за седжде. Ако корабът или влакът сменят посока, той също трябва да се обърне към къбле. Ако гърдите се обърнат в друга посока, нама̄зът се разваля. Тъй като фарзовите нама̄зи на онези, които не могат да се обърнат към къбле в автобус, влак или на кораб в развълнувано море, не стават джа̄из, те имат възможността да последват (таклӣд) ша̄фи’ӣтския (или ма̄ликитския) мезхеб, съединявайки (джем) обедния със следобедния и вечерния с нощния нама̄з. Т.е. по време на път тези нама̄зи могат да бъдат изпълнени един след друг. Защото според ша̄фи’ӣтския мезхеб по време на пътувания, които продължават повече от 80 км., е джа̄из (допустимо) да се извърши следобедния нама̄з във времето на обедния и нощния във времето на вечерния, или обедния във времето на следобедния и вечерния във времето на нощния. Т.е. да се изпълнят заедно два нама̄за. Ето защо ако един пътуващ ханефия няма да е в състояние да се обърне към къбле, ще трябва да постъпи така: През деня, когато се спре някъде, във времето на обедния се кланя обедния и веднага след него – следобедния. Когато се спре нощно време, във времето на нощния се кланя първо вечерния, а непосредствено след него нощния. Когато се кланят тези четири нама̄за, трябва от сърце да се възнамери така: “Възнамерявам да извърша нама̄з, следвайки (таклӣд) ша̄фи’ӣтския (или ма̄ликитския) мезхеб.” Преди потегляне или след завръщане от път не се прави джем.

КАК СЕ КЛАНЯ НАМА̄З

ПО ВРЕМЕ НА ЗАБОЛЯВАНЕ

С понятието извинителна причина се характеризира онова развалящо абдеста нещо, което излиза от тялото постоянно, като урина, диария, газове, кръв от носа, кръв и гной от рана, сълза от окото, предизвикана от болка или подутина, и кръвта истиха̄за. Ако едно от тях продължава да се проявява – без прекъсване – от началото на едно нама̄зово време до края, човек се превръща в притежател на извинителна причина. Тяхното изтичане трябва да бъде предотвратено чрез запушване, лекуване или като се кланя в седнало положение или с иима (с движение на главата и леко навеждане на тялото напред). Мъжете, изпускащи урина, трябва да поставят в пикочния отвор растителен памук, колкото ечемик. Памукът попива урината ако е в малки количества и спира изтичането навън, което запазва абдеста. При уриниране памукът пада от само себе си. Ако урината е обилна и тече въпреки фитила, абдестът се разваля. Бельото не бива да се цапа. Жените трябва винаги да слагат курсуф (памук, плат, тоалетна хартия) върху половия орган. Ако изброените неща не спират течението, трябва да се изпълни нов абдест във всяко време за нама̄з и да се кланя така. Човек с извинителна причина може – с един абдест – да кланя фарз, каза̄ и на̄филе нама̄з до напускане на времето. Може да държи и Кора̄н-и керӣм, но когато времето изтече, абдестът се разваля. Ако преди времето да напусне се появи нещо друго, което е от развалящите абдеста неща – освен извинителната причина –, абдестът отново се разваля. Например ако се вземе абдест, когато тече кръв от едната ноздра (ако това е извинителната причина) и после потече от другата, абдестът се разваля. За да може да се счита за притежател на извинение, причината, която разваля абдеста, следва да се проявява непрекъснато в рамките на едно нама̄зово време. Ако спре за времеви период, в който е възможно да се изпълни фарза на съответното време, не би могло да се стане притежател на извинителна причина. Съгласно един от иджтиха̄дите в ма̄ликитския мезхеб, човек става притежател на извинение дори да е потекла и една капка. Когато човек е станал притежател на извинителна причина, през следващите нама̄зови времена е достатъчно да потече само една капка, за да се приеме, че извинението продължава. Ако не потече в рамките на едно нама̄зово време, състоянието на извинение отпада. Ако мръсотията, ставаща причина за извинение, изцапа дрехите в количество по-голямо от един динар (4,8 гр.), да се изчисти – ако изцапването е предотвратимо – става ва̄джиб.

Ако от личен опит се знае или е научено от справедлив лекар-специалист, че ако се изпълни гусюл, ще се разболее, болестта ще се утежни или ще се удължи периода на оздравяване, трябва да се извърши тейеммум. Ако лекарят не е известен с това, че върши грехове, думите му също се приемат. Ако времето е студено, липсва подслон или нещо, с което да се затопли водата, или няма пари за хамам (публична баня), човек може да се разболее ако се изкъпе. В ханефӣтския мезхеб с един тейеммум могат да се извършат неопределен брой фарз нама̄зи. В ша̄фи’ӣтския и ма̄ликитския за всеки фарз нама̄з се прави нов тейеммум.

Когато половината от крайниците за абдест са покрити с рани, се прави тейеммум. Ако раните заемат площ по-малка от половината, здравите части се измиват, а раните избърсват (месх). В гусюл абдеста цялото тяло се приема за един орган и ето защо, когато повече от половината тяло е покрито с рани, се прави тейеммум. Когато по-голямата част от кожата е здрава, здравата част се измива, а раните се избърсват. Ако бърсането (месхът) вреди на раната, се прави месх върху превръзка. Ако и това вреди, месхът отпада. Ако бърсането на главата по време на абдест и гусюл е вредно, не бива да се прави месх. Ако човек с осакатена ръка [екзема или рана] не може да ползва вода, прави тейеммум. Допира (трие) лице и ръце в земята [в стена, измазана с пръст или вар, или изградена от камъни.] Когато краката и ръцете са отрязани, а лицето ранено, се кланя без абдест. Всеки, който не може да вземе самостоятелно абдест и не успее да намери помощник, прави тейеммум. Неговите деца, роби и платени помощници са длъжни да му помагат. Би могъл да иска помощ и от други, но те не са длъжни да я окажат. Съпругът и съпругата също не са длъжни да си помагат в абдеста.

Ако се даде кръв, ако пиявица изпие кръв, ако се появи рана или цирей, ако се счупи или изкълчи крак, и ако върху тях се направи превръзка [ако се сложи памук, лейкопласт върху марля, мехлем] и ако със студена или топла вода не може да се измият или избършат въпросните места, то при абдест и гусюл се прави еднократен месх върху повече от половината от повърхността на тези неща. Ако отстраняването на превръзката вреди, здравите части под нея не се измиват. Здравите участъци кожа, които се виждат измежду превръзките, се бършат. Не е задължително да се прави превръзка, когато човек има абдест (може и без). Ако се подмени превръзката след месх или върху нея се постави друга, не е нужно да се прави месх върху новата.

Болен човек, който не може да стои на крака и силно предполага, че ако остане изправен ще се оправи по-късно, кланя седнал, като за руку се навежда леко напред. После се изправя и изпълнява два пъти седжде. Сяда както му е най-удобно: може да заколеничи; да седне по турски; да седне върху седалището и направи халка с ръце около коленете – всичко изброено е джа̄из. Болките в главата, коленете и очите се приемат за болест. Страхът от това да бъдеш видян от враг също е извинение. Онзи, на когото в изправено положение му се разваля оруджа и абдеста, кланя седнал. Човек, който може да стои изправен, само като се опира на нещо, трябва да кланя изправен. Ако не може да стои прав за дълго, трябва да изпълни ифтита̄х текбӣра изправен и да седне, когато усети болка. После продължава седнал.

Който не може да изпълнява седжде на земята, чете изправен, а за руку и седжде сяда и прави иима. За седжде се навежда повече, отколкото за руку. Ако не може да наведе тяло, навежда глава. Не е длъжен да прави седжде върху нещо. Ако направи и за седжде се наведе повече, отколкото за руку, нама̄зът става сахӣх, но мекрӯх. Ако може да седи, като се опира на нещо, не е джа̄из да прави иима легнал. Един ден Пейгамберът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е посетил болен мюсюлманин. Когато видял, че повдига възглавница и прави седжде върху нея, вземал я. Този път болният вдигнал парче дърво и сторил седжде върху него. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е взел и него и казал: “Ако имаш сила, прави седжде на пода! Ако нямаш, не повдигай нищо до лицето си, за да правиш седжде върху него! Кланяй с иима и за седжде се наведи повече, отколкото за руку!” В “Бахр-ур-ра̄ик” се казва, че в 191. а̄йет на сӯра Āл-и Имра̄н по смисъл се казва: “Който може, да кланя изправен; който не – да изпълнява седнал, а който няма сила и за това, да кланя легнал.” Когато Имра̄н бин Хусайн се разболял, Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) му казал: “Кланяй изправен! Ако не можеш, кланяй седнал! Ако нямаш сила и за това, кланяй легнал на една страна или по гръб.” Следователно ако болен човек не е в състояние да стои изправен, кланя седнал. Ако не може, изпълнява легнал. Никого не е позволено да се кланя на стол или фотьойл. Ислямът не позволява на онези, които са болни или пътуват с автобус или самолет, да кланят на стол или седалка. Ако човек, когато отиде на джемаат, няма да e в състояние да кланя изправен, трябва да остане у дома и кланя изправен. Има двадесет неща, които ислямът е посочил като оправдания за пропускане на групов нама̄з. Това са: дъжд; силна жега или студ; страх от враг, който застрашава живота или имота; страх от заминаване на приятелите и оставане сам по време на пътуване; твърде тъмна нощ; беден човек, имащ дългове, да изпитва страх от залавяне и затваряне; слепота; парализа; липса на един крак; болест; осакатеност; кал; неспособност да се ходи; старец да не може да ходи; изпускане на уроци по фикх, когато те са рядкост; страх да се изпусне любимо ястие; пътник да се готви за потегляне всeки момент; болногледач да не може да намери някой, който да се грижи за болния; силен вятър през нощта; нужда от ходене до тоалетна. Може да не се ходи на джум’а ако болният се страхува от отежняване на болестта или удължаване на периода на оздравяване; ако болногледачът няма да намери човек, който да се грижи за болния или ако старецът, поради напредналата си възраст, ще стигне трудно до джамията. По-добре е да се ходи пеш на джамия, отколкото с превозно средство. В джамиите не е позволено да се сяда на стол или фотьойл, и да се изпълнява нама̄з с иима. Да се изпълняват поклонения по начин, непоказан от исляма, се нарича бид’ат. В книгите по фикх пише, че бид’атът е голям грях.

Болен, който не може да седи, дори като се опира на нещо, трябва да легне по гръб. Ако не може по гръб, ляга на дясната си страна и прави иима с глава. Ако не може да се обърне към къбле, кланя към която посока му е най-удобно. Под главата на легналия по гръб се поставя възглавница и лицето му се обръща към къбле. Добре е да повдигне коленете си нагоре. Този, който не може и с иима, може да остави за каза̄. Ако човек се разболее в нама̄за, трябва да продължи както може. Ако болен човек, кланящ седнал, оздравее по време на изпълнение, трябва да се изправи и продължи изправен. Ако човек загуби съзнание и разум, нама̄зът отпада, докато се възстанови. Ако оздравее преди да са изминали пет нама̄зови времена, прави каза̄ (наваксва) всички тях. Ако са изминали шест нама̄за, не наваксва нито един.

Нама̄з, който не е изпълнен дори с иима, трябва да се навакса незабавно: това е фарз. Ако умре преди да е наваксал, ва̄джиб е да завещае да се даде фидйе от имота му за иска̄т на неизпълнените нама̄зи. Ако не е завещал, неговите родители и дори непознатите мюсюлмани биха могли да му изпълнят иска̄т със собствени средства.

КАЗА̄ (ПРОПУСНАТИ) НАМА̄ЗИ

Като поклонение, изпълнявано тялом, нама̄зът не би могъл да се извърши в името на друг: всеки изпълнява лично. Да се кланя на време се нарича еда̄. Да се извършва повторно, в каквото и да е време, се нарича иа̄де. Например, когато нама̄зът стане мекрӯх, трябва (ва̄джиб е) да се изпълни повторно преди да е напуснало времето. Ако не е възможно, трябва да се изпълни изново, когато е възможно. Да се изпълни фарз или ва̄джиб нама̄з след като е изпуснато времето му се нарича наваксване (каза̄).

При извършване на петкратен нама̄з и витр и наваксване на пропуснатите трябва да се съблюдава определен ред. Онзи, който няма повече от пет нама̄за за наваксване, се нарича изряден, редовен. Фарзът на джум’а нама̄за трябва да се извършва във времето на обедния. Човек, който не е успял да се събуди за сутрешен нама̄з, трябва да го навакса веднага, дори да се сети по време на петъчно хутбе. Докато човек не извърши един нама̄з, не е допустимо да изпълни следващите пет. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Ако човек, който е прекарал един нама̄з на сън [пропуснал] или го е забравил, си спомни за това, когато изпълнява в джемаат следващия нама̄з, трябва да приключи нама̄за с има̄ма и навакса предишния [пропуснат] нама̄з! После отново трябва да изпълни онзи, откланян с има̄ма!”

Наваксването на фарзовите нама̄зи е фарз, а на ва̄джибите – ва̄джиб. Суннетите не се наваксват: това не ни е заповядано. Всички улеми на ханефӣтския мезхеб са казали единодушно, че “Повелята, отнасяща се до суннетите, се отнася само до отреденото за тях време. Ако не са изпълнени, не остават като задължение за човека и ето защо не е заповядано да се наваксат след напускане на времето. Изключение прави суннета на сутрешния нама̄з, защото е близък до ва̄джиба: той – при пропускане – може да се навакса, заедно с фарза на сутрешния нама̄з, преди да е настанало време за обедния нама̄з на същия ден. Суннетът на сутрешния не се наваксва след обяд, а останалите – никога. Ако се наваксат, не се получава сева̄б като за извършен суннет, а на̄филе.” В “Ибни Āбидӣн” и в 162. стр. на “Тергӣб-ус-саля̄т” пише: “Допустимо е да се кланят суннет нама̄зи в седнало положение, дори да няма оправдание. Да не се кланят изобщо е грях. Фарзовите нама̄зи се кланят седнали само при наличие на оправдание.”

Голям грях е – съзнателно и без оправдание – да се пропуска фарз нама̄з. Нама̄зите, неизпълнени на време, се наваксват. Има две причини, които оправдават съзнателното пропускане на фарз и ва̄джиб нама̄з: пряка конфронтация с врага; опасност от крадци, хищни животни, наводнение и буря по време на път, дори да не е възнамерено за изминаване на тридневно разстояние. Когато такъв човек не може да кланя седнал и обърнат, към която и да е посока, или върху животно с иима, би могъл да остави своя нама̄з за каза̄. Да се пропуснат фарз нама̄зи заради тези две причини или заспиване и забравяне не е грях. В разяснението на “Ешба̄х” пише: “Нама̄зът може да се пропусне ако трябва да се спаси човек, който е на път да се удави или е изпаднал в друга гибелна ситуация.” Трябва (фарз е) да се навакса веднага след приключване на извинението. Освен трите времеви периода през деня, когато да се кланя е хара̄м, в останалото свободно време трябва да се прави каза̄. Да се отложи за време, което е необходимо за работа по прехраната на семейството, е джа̄из. Ако се отложи още, започва да се пише грях. Ето защо Пейгамберът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е изпълнил групово четирите нама̄за – още същата нощ –, които били пропуснали заради яростта на битката при Окопа, макар джемаатът – т.е. есха̄бът (радиялла̄ху анхум) – да е бил ранен и преизморен. Любимият ни Пророк (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Да се слеят два фарз нама̄за е от големите грехове”. Т.е., най-големият грях е да се пропуска фарз и навакса след изтичане на времето му. В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Алла̄ху теа̄ля̄ ще държи осемдесет хукбета в Ада онзи, който изпълни един нама̄з, след като времето му е изтекло.” Едно хукбе е равно на осемдесет години в отвъдния живот, а един ден – на хиляда земни години. Ако това е наказанието за онзи, който кланя след като времето изтече, то следва да помислим какво би станало с онзи, който не кланя изобщо.

Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Нама̄зът е стълба на религията. Който изпълнява нама̄з, ще е изградил своята религия, а който не кланя, ще я е разрушил.”

“В Съдния ден, след вярата, първо ще се пита за нама̄за.” Алла̄ху теа̄ля̄ ще каже: “О, рабе Мой! Ако се справиш с равносметката за нама̄за, спасението е твое. Ще те улесня в другите равносметки.”

В 45. знамение на сӯра Анкебӯт по смисъл се казва: “Съвършеният нама̄з пази човека от мръсни и грозни дела.” Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Човекът е най-близо до своя Господ, когато кланя нама̄з.”

Мюсюлманите, които не кланят на време, са два вида:

1 – Пропускат поради извинение.

2 – Пропускат поради мързел, но го приемат за свое задължение и му отдават значение.

Да се пропуска без извинение фарз нама̄з е хара̄м, т.е. голям грях. Този грях не се прощава при наваксване. Да се наваксва е причина за опрощение на греха за неизпълнението. Човек – ако не навакса пропуснатия нама̄з – не може да се спаси единствено с тевбе (покаяние). Ако го навакса и се покае, има голяма надежда да бъде опростен. Т.е. трябва и да наваксва, и да се покайва. Ако не навакса, имайки възможност за това, ще е извършил още един грях, който се удвоява с всяко свободно време, достатъчно за наваксване на един нама̄з [т.е. на всеки 6 минути]. Това е така, защото да се навакса при първа възможност е фарз. Онези, които не отдават значение да наваксват, (напускат исляма и) ще горят вечно в Ада. В “Умдет-ул-исля̄м” и “Джа̄ми-ул фета̄ва̄” пише: “Ако при пряка конфронтация с враг, се пропусне един фарз нама̄з, имайки възможност да бъде изпълнен, се получава грях, колкото сбора на извършени 700 големи гряха.” Грехът от това да се отлага е по-голям от този на неизпълняване в отреденото време. Когато човек изпълни един каза̄ нама̄з, с намерение да е първия пропуснат нама̄з, всички тези грехове се опрощават.

РАЗЯСНЕНИЕ: (Допустимо ли е вместо суннетите да се кланя каза̄ нама̄з?)

Във “Футӯх-ул гайб” хазрети Абдулка̄дир Джейля̄нӣ казва: “Всеки му’мин трябва първо да се заеме с фарзовете. Когато приключи с тях, пристъпва към суннетите, а след тях продължава с на̄филетата. Глупаво е да се вършат суннети, когато има за изпълняване фарзове. Суннетите на онзи, който има фарзови задължения, не се приемат. Али бин Ебӯ Та̄либ предава: Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Ако човек с фарзови задължения кланя на̄филе, без да е наваксал пропуснатите фарзове, напразно ще е полагал усилие. Докато не навакса фарзовете, Алла̄ху теа̄ля̄ няма да приеме неговите на̄филе нама̄зи.” Абдулхак Дехлевӣ (рахметулла̄хи алейх), един от учените в ханефӣтския мезхеб, разяснява този свещен хадӣс, предаден от Абдулка̄дир Джейля̄нӣ, както следва: “Този благословен хадӣс сочи, че суннетите и на̄филетата на онези, които имат фарзови задължения, не се приемат. Ние знаем, че суннетите допълват фарзовете. Т.е. ако има пропуск в съвършенството (пълнотата) на фарз нама̄за, суннетите ще станат причина за тяхното доусъвършенстване. Но от друга страна, неприетите суннети на онези, които имат фарзови задължения, не са от никаква полза.”

Йерусалимският кадия Мухаммед Са̄дък ефенди, давайки информация за наваксването на пропуснатите нама̄зи, пише: “Попитали големия ислямски учен хазрети Ибни Нуджейм:

- Ще се брои ли за пропуснал суннетите онзи, който има пропуснати фарзови нама̄зи и – за да ги навакса – кланя суннетите на сутрешния, обедния, следобедния, вечерния и нощния с възнамерение за каза̄?

- Не, няма, защото суннетите на петте ежедневни молитви се изпълняват като допълнение към фарзовете. Шейта̄нът изобщо не желае да се кланя нама̄з. Чрез извършване на друг нама̄з, в допълнение към фарза, шейта̄нът се опозорява. Когато човек кланя каза̄, вместо суннет, той ще е извършил и суннетите. За да се приеме суннета за изпълнен, онези, които имат каза̄, трябва да наваксват фарзовете, с което ще са извършили допълнителен нама̄з към фарза на съответното време. Много хора кланят суннети, вместо каза̄, и това ще ги отведе в Ада. Ала онзи, който прави каза̄, вместо суннети, ще бъде спасен оттам. – отговорил той.”

Как се извършват каза̄ нама̄зи?

Пропуснатите нама̄зи час по скоро трябва да се наваксат и да се спаси от наказание чрез правене не покаяние. За целта и суннетите на петкратните нама̄зи трябва да се изпълнят с възнамерение за каза̄. Онези, които не са кланяли поради мързел години наред, когато започнат да кланят ежедневно, трябва да извършат суннетите на петте времена с възнамерение за извършване на първия каза̄ нама̄з на съответното време. Т.е. суннетите се кланят с намерение за каза̄. Четирите мезхеба са единогласни в това отношение. Да се пропуска нама̄з – без извинение – е много тежък грях в ханефӣтския мезхеб, който при изминаване на свободно време, достатъчно за извършване на пропуснатия нама̄з, се удвоява, защото да се навакса пропуснат нама̄з в свободното време е фарз. За да се спаси от този неизмерен и невероятен грях, и за да се избегне ужасното мъчение, трябва да се прави възнамерение за извършване на първия пропуснат обеден нама̄з, когато се изпълнява първия суннет на обедния. Когато се извършва последния суннет, се възнамерява за изпълняване на първия пропуснат сутрешен нама̄з. Когато се извършва суннета на следобедния, се възнамерява за изпълняване на първия пропуснат следобеден нама̄з. Когато се извършва суннета на вечерния, се възнамерява за изпълняване на първия пропуснат вечерен нама̄з и се кланя по три рекята. Когато се кланя първия суннет на нощния, се възнамерява за извършване на първия пропуснат нощен нама̄з, а когато се кланя последния суннет, се възнамерява за изпълняване на първия пропуснат витир и се кланя по три рекята. Всеки ден, следвайки този метод, ще бъде наваксан еднодневен нама̄з. Когато се кланя тера̄вӣх, също се възнамерява за каза̄ нама̄з. Човек трябва да пресметне броя на своите пропуснати нама̄зи и да ги навакса, докато приключат. След това може отново да започне със суннетите. Ако човек има време, при всяка възможност, трябва да навакса пропуснатите нама̄зи и да ги свърши час по скоро. Грехът на неизпълнението се удвояват с всеки ден.

Шеста част

ОНЕЗИ, КОИТО НЕ КЛАНЯТ НАМА̄З

Хазрети Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх) е казал: “Когато настъпят времената на петкратните нама̄зи, меля̄икетата казват: “О, синове на Āдем, станете! Чрез нама̄за изгасете огъня, който е подготвен да гори хората.” В хадӣс-и шерӣф се казва: “Нама̄зът е онова, което разграничава вярващия от безверника.” Т.е. мюсюлманите – за разлика от неверниците – изпълняват нама̄з. Лицемерите изпълняват понякога. Двуличниците ще бъдат подложени на ужасно изтезание в Ада. Султанът на тълкувателите на Кора̄н-и керӣм – Абдуллах ибни Абба̄с (радиялла̄ху анхума) – е казал: “Чух от Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) да казва: “В Съдния ден тези, които не кланят нама̄з, ще намерят Алла̄ху теа̄ля̄ ядосан.”

Има̄мите (ислямските учени) по хадӣс единодушно са казали, че онзи, който съзнателно не кланя на време, т.е. не тъжи, че не е кланял, когато времето изтича, напуска исляма или губи вяра на сетен дъх. Какво ли би станало с онези, които дори не се сещат за нама̄за и не го признават като задължение? Суннитските учени единогласно са казали, че делата не са част от вярата, но за нама̄за няма единодушие. Големи има̄ми във фикха (ислямското право), като има̄м Ахмед ибни Ханбел, Исхак ибни Ра̄хевейн, Абдуллах ибни Муба̄рек, Ибра̄хӣм Нехаӣ, Хакем бин Утейбе, Еййӯб Сахтия̄нӣ, Да̄вуд Та̄ӣ, Ебӯ Бекр ибни Шейбе, Зубейр бин Харб и още много други големци, са казали, че онзи, който умишлено (съзнателно) не кланя, напуска исляма. Следователно, о, братко по религия, не изпускай дори един нама̄з и не проявявай отпуснатост! Изпълнявай с желание и обич! Ако в Съдния ден Алла̄ху теа̄ля̄ въздаде наказание според иджтиха̄дите на тези учени, какво ще сториш?

В ханбелӣтския мезхеб този, който не кланя без извинение, ще бъде убит като вероотстъпник (муртед). Тялото на такъв човек не се измива, не се увива в кефен, не се изпълнява джена̄зе нама̄з и не се погребва в мюсюлманско гробище. Гробът му се заличава. Трупът се поставя в яма в планинска местност.

Според ша̄фи’ӣтския – както и ма̄ликитския – мезхеб онзи, който не кланя, няма да стане муртед (вероотстъпник), но наказанието за него ще е смърт.

В ханефӣтския мезхеб некланящият се хвърля в затвора, докато започне да кланя или се пребива до кръв.

Този, който не върши пет неща, остава лишен от други пет:

1 – Който не дава зекя̄т, няма да види добро от имота.

2 – Който не дава ушур, няма да види берекета на нивата и печалбата.

3 – Който не дава милостиня, няма да има здраве в тялото.

4 – Който не се моли, няма да постигне своите желания.

5 – Който не иска да кланя, когато е време, не ще успее да каже Келиме-и шеха̄дет на сетен дъх.

В хадӣс-и шерӣф се казва:

“Ако човек не кланя без оправдание, Алла̄ху теа̄ля̄ ще му даде петнадесет притеснения. Шест от тях се проявяват в земния живот, три - във времето на смъртта, три - в гроба, и три – на ставане от гроба.”

Шестте мъчения в земния живот са:

1 – Който не кланя, няма да има берекет в живота.

2 – Лицето му ще загуби излъчването на красота и доброта, характерно за обичаните от Алла̄ху теа̄ля̄.

3 – Няма да получи сева̄б за нито едно свое благодеяние.

4 – Молитвите му няма да се приемат.

5 – Никой няма да го обича.

6 – Добрите молитви на мюсюлманите няма да му бъдат от полза.

Мъките, които ще изтърпи във времето на смъртта, са:

1 – Ще умре по презрян, лош и грозен начин.

2 – Ще умре гладен.

3 – Дори да изпие много вода, ще умрe с болезнена жажда.

Болките, които ще изтърпи в гроба, са:

1 – Гробът ще го притиска и костите ще се набият едни в други.

2 – Гробът ще се изпълни с огън. Ще го изгаря ден и нощ.

3 – Алла̄ху теа̄ля̄ ще прати в гроба му голяма змия, която не е като земните. Ще го хапе, когато настъпи всяко едно време за нама̄з и няма да го остави и за една секунда.

Изтезанията, които ще изтърпи в Съдния ден, са:

1 – Меля̄икетата, които ще го влачат към Ада, няма да се отделят от него.

2 – Алла̄ху теа̄ля̄ ще го посрещне ядосан.

3 – Равносметката му ще премине много тежко и ще бъде хвърлен в Ада.”

ДОСТОЙНСТВАТА НА ОНЕЗИ,

КОИТО КЛАНЯТ НАМА̄З

Има множество свещени хадӣси, които разкриват достойнствата на нама̄за и наградите, които получават изпълнителите. В свещените хадӣси, които се намират в книгата “Еши’ат-ул-леме’а̄т” на Абдулхак бин Сейфуддӣн Дехлевӣ, се казва:

1 – Ебӯ Хурайра (радиялла̄ху анх) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Петкратният и петъчният нама̄з са изкупление за греховете до идния петък, а говеенето през рамаза̄на е изкупление за греховете до идния рамаза̄н. Те са причина за опрощение на малките грехове на онези, които се въздържат от големи.” Унищожават малките грехове, в които няма престъпване на права на раби на Алла̄ху теа̄ля̄. За тези, чиито малки грехове са опростени, стават причина за отслабване на наказанията за големите. За да се опростят големите обаче, трябва покаяние. Ако човек няма големи грехове, тези дела довеждат до извисяване на степените му. Този хадӣс-и шерӣф фигурира и в “Муслим”. Петъчният нама̄з става причина за опрощаване на онзи, който има недостатъци по отношение на петкратния нама̄з. Ако петъчните имат недостатъци, причина за опрощение става говеенето през рамаза̄на.”

2 – Отново Ебӯ Хурайра (радиялла̄ху анх) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) запита:

- Ще остане ли мръсотия по тялото на онзи, пред чиято врата има течаща вода и той се къпе в нея пет пъти на ден?

- Не – отговориха Есха̄б-и кира̄м – няма да остане, о, Расӯляллах!

- Това е положението и с петкратния нама̄з. Алла̄ху теа̄ля̄ унищожава малките грехове на онези, които изпълняват петкратен нама̄з.

Този хадӣс-и шерӣф фигурира в “Буха̄рӣ” и “Муслим”.

3 – Абдуллах ибни Мес’ӯд (радиялла̄ху анх) казва: “Един бе целувал чужда жена. Т.е., докато мъж от Енса̄р продавал фурми, една жена дошла да си купи от тях. Това пробудило животинските чувства на продавача. Той ѝ казал: “Ела, у нас има по-хубави, нека ти дам от тях!” Когато пристигнали у дома, той прегърнал жената и я целунал. Жената отвърнала: “Какво правиш? Бой се от Аллах!” Той се разкаял за своята постъпка и дошъл при Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), за да му доложи всичко. Пророкът не отговорил нищо и изчакал да дойде откровение от Алла̄ху теа̄ля̄. Междувременно човекът е станал и извършил нама̄з. Алла̄ху теа̄ля̄ е изпратил 115. а̄йет на сӯра Хӯд, където по смисъл се казва: “Изпълнявай нама̄з в двата края на деня и след като слънцето залезе! Добрините, без съмнение, заличават злините.” Тук под “двата края на деня” се има предвид “времето преди и след обяд”, т.е. сутрешния, обедния и следобедния нама̄з. Нама̄зите, които са близки до дневните, са вечерния и нощния. Този свещен а̄йет показва, че петкратният нама̄з е причина за опрощаване на греховете. Този човек казал: “О, Расӯляллах! Дали тази блага вест се отнася само за мен или е за цялата общност?” Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) отвърнал: “За цялата ми общност е!” Този свещен хадӣс е записан и в двата сахӣх сборника.

4 – Енес бин Ма̄лик (радиялла̄ху анх) разказва: “Един човек дойде при Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и каза: “Извърших грях, който заслужава хад (вид наказание). Изпълнете го!” Расӯлюллах дори не запита какъв е грехът. Дойде време за нама̄з и го откланяхме заедно. След като Расӯлюллах привърши, човекът се изправи и рече:

- О, Расӯляллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем)! Извърших грях, който заслужава хад. Изпълнете за мен наказанието, което е повелено в Книгата на Алла̄ху теа̄ля̄!

- Ти не откланя ли нама̄з с нас? – отвърна Расӯлюллах.

- Да, откланях!

- Не тъжи, Алла̄ху теа̄ля̄ ти прости греха!

Този хадӣс-и шерӣф е записан и в двата главни сборника. Този мюсюлманин си е помислил, че е извършил голям грях, който изисква хад. Това, че е бил помилван след нама̄за, показва, че или в действителност грехът е бил малък или под хад е имал предвид та’зӣр, който е за малките грехове. Фактът, че при второто питане не казва “Изпълнете хад!” също показва това.

5 – Абдуллах ибни Мес’ӯд (радиялла̄ху анх) казва: “Попитах Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) за най-любимото дело при Алла̄ху теа̄ля̄.” Той ми отговори: “Нама̄зът, извършен на време.” В някои хадӣс-и шерӣфи се казва: “Нама̄зът, изпълнен в началното време.” След това попитах:

- А кое е следващото?

- Да се върши добро на родителите.

- А кое е следващото?

- Джиха̄д [борба] по пътя на Аллах.”

Този хадӣс-и шерӣф е записан и в двата сахӣх сборника. В други хадӣс-и шерӣфи се казва:

“Най-доброто дело e да храниш хората.”

“Да се разпространява селя̄ма.”

“Да се извършва нама̄з през нощта, докато всички спят.”

“Най-ценното дело е да не страда никой от твоите ръка и език.”

“Най-ценното дело е джиха̄дът.”

“Най-ценното дело е хадж-и мебрӯрът [хадж, изпълнен без да се върши грях.]”

“Да се споменава Алла̄ху теа̄ля̄.”

“Делото, което се извършва редовно.”

Разноликостта в отговорите е продиктувана от различията в състоянията на питащите или обстоятелствата. Например в началото на исляма най-ценното дело било джиха̄дът. [Най-ценното дело в наше време е да се разпространява ехли суннитската вяра и да се отговаря – чрез писания и медии – на неверници и безмезхебници. Онези, които физически или материално подпомагат хората, които вършат джиха̄д, ще получат същия сева̄б. Свещените знамения и хадӣси сочат, че нама̄зът е по-високопоставен от зекя̄та и милостинята. Да се спаси умиращ човек пък е по-ценно от нама̄за.]

6 – Джа̄бир бин Абдуллах предава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) рече: “Границата между човека и неверието е да се изоставя нама̄за.” Защото нама̄зът е завесата, която пази човека от попадане в неверие. Когато се премахне тази завеса, човек се подхлъзва към неверие. Този хадӣс-и шерӣф е записан в “Муслим” и разкрива колко е лошо да се пропуска нама̄з. Много личности от Есха̄б-и кира̄м са казали, че този, който пропуска един нама̄з, без да има оправдание за това, става неверник. Според ша̄фи’ӣтския и ма̄ликитския мезхеб не става, но е ва̄джиб да бъде убит. В ханефӣтския мезхеб се хвърля в затвор и се бие, докато започне да кланя.”

7 – Уба̄де бин Са̄мит (радиялла̄ху анх) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Алла̄ху теа̄ля̄ повели петкратния нама̄з. Ако някой изпълни безупречен абдест и ги откланя на време, и ако изпълни подобаващо руку и хушӯ (отдавайки се напълно), Алла̄ху теа̄ля̄ ще му опрости, защото обеща. Но не е обещал на този, който не изпълнява тези неща; ако пожелае, би го опростил или наказал.” Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед, Ебӯ Да̄вуд и Неса̄ӣ. Както се вижда, трябва много да се внимава по отношение условия на нама̄за, руку и седжде. Алла̄ху теа̄ля̄ не се отвръща от Своите обещания. Той – без съмнение – ще прости на онези, които извършват правилен нама̄з.

8 – Ебӯ Ема̄ме-и Ба̄хилӣ (радиялла̄ху анх) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Изпълнявайте петкратен нама̄з! Говейте един определен месец от вашия календар! Дайте зекя̄тите на вашите имоти! Подчинявайте се на вашите управници. Влезте в Рая на Вашия Господ.” Както се вижда, мюсюлманин, който извършва петте ежедневни нама̄за, говее през рамаза̄на, дава зекя̄т и се подчинява на заповедите на своите управници, които са халӣфите на Алла̄ху теа̄ля̄ на земята, ще влезе в Рая. Подчинението е спрямо заповедите, съвместими с исляма. Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед и Тирмизӣ.

9 – Бурайде-и Еслемӣ (радиялла̄ху анх), един от известните сподвижници, съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Обетът между нас е нама̄зът. Този, който пропуска нама̄з, става неверник.” Без съмнение онзи, който се кланя е мюсюлманин, а този, който не кланя, защото не отдава значение и не го приема за свое първо задължение, напуска исляма. Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед, Тирмизӣ, Неса̄ӣ и Ибни Ма̄дже.

10 – Ебӯ Зер Гифа̄рӣ (радиялла̄ху теа̄ля̄ анх) казва: “Един есенен ден бяхме излезли на улицата с Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем). Листата капеха. Той откъсна две клонки от едно дърво, като листата им моментално изпопадаха, и каза: “О, Ебӯ Зер! Когато един мюсюлманин изпълнява нама̄з за доволството на Аллах, неговите грехове падат като листата на тези клонки.” Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед.

11 – Зейд бин Ха̄лид Джухемӣ съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Когато един мюсюлманин изпълни два рекята нама̄з, правилно и съсредоточено, миналите му грехове се опрощават.” Т.е. всички негови малки грехове ще бъдат опростени. Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄).

12 – Абдуллах бин Амр ибни Āс (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхума̄) разказва: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Ако човек извърши нама̄з, той в Съдния ден ще стане светлина за него и доказателство, и причина за избавление от Ада. Ако не опази нама̄за, той няма да се превърне в сияние и доказателство, и човекът няма да намери спасение; ще бъде с Ка̄рӯн, Фараона, Ха̄ма̄н и Убей бин Халеф.” Както се вижда, човек ще бъде целия в сияние ако кланя нама̄з, съблюдавайки неговите фарзове, ва̄джиби, суннети и мустехаби. Но ако не изпълнява така, в Съдния ден ще бъде с неверниците, чиито имена са споменати в по-горните редове. Т.е. в Ада ще изтърпи сурово наказание. Убей бин Халеф бил един от най-свирепите мекански неверници. В битката при Ухуд Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) го пратил в Ада с благословената си ръка (т.е. убил го е). Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед, Бейхакӣ и Да̄римӣ.

13 – Абдуллах бин Шакӣк (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), големец от Та̄би’ӣн, разказва: “Есха̄б-и кира̄м (радиялла̄ху анхум) казаха, че само пропускането на нама̄за, сред всички други поклонения, причинява неверие, т.е. онзи, който пропуска нама̄з, става неверник.” Това е предадено от Тирмизӣ. Абдуллах бин Шакӣк е предал свещени хадӣси от Омер, Али, Осма̄н и Āише (радиялла̄ху анхум). Починал през 108 г. по Хиджра.

14 – Ебуддерда̄ (радиялла̄ху анх) предава: “Моят Любим [т.е. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем)] каза: “Дори да те разкъсат на парчета и да те горят в огън, не съдружавай с нищо Алла̄ху теа̄ля̄! Не пропускай фарзовите нама̄зи! Този, който съзнателно пропуска фарз нама̄з, напуска исляма. Не консумирай вино! То е ключът към всички злини.” Както се вижда, този, който пропуска фарз нама̄з, без да му отдава значение, става неверник. Ако пропуска поради мързел, не става неверник, но ще е извършил голям грях. Не е грях да се пропуска поради една от петте причини, изтъкнати от исляма. Виното и всички алкохолни напитки заличават разума. Ако човек няма разум, може да извърши всякакво зло.

15 – Али (радиялла̄ху анх) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “О, Али! Не закъснявай при изпълнението на тези три неща: Когато му дойде времето, веднага изпълни нама̄з; когато е подготвен трупът, веднага му изпълни нама̄за; когато намериш равностоен мъж за едно момиче, веднага я омъжи!” Този хадӣс-и шерӣф е предаден от Тирмизӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄). Джена̄зе нама̄зът, за да не се бави, може да бъде изпълнен и в трите мекрӯх времена.

[Както се вижда, жените и момите трябва да бъдат омъжени за мъже, които са равностойни на тях. Като се каже “равностойни” не се има предвид “богати мъже с високи доходи”. Тук се говори за мъже, които са праведни мюсюлмани, имат ехли суннитско вероубеждение, изпълняват нама̄з и не пият алкохол, т.е. мъже, които следват исляма и имат работа, с която да печелят прехраната на семейството. Онези, които при търсене на мъже за своите дъщери гледат единствено заможността на мъжете, всъщност ги влачат в огъня на Ада. Що се отнася до жените, те също трябва да кланят нама̄з, да не излизат навън с непокрити глави и ръце, и да не остават насаме с немахрем роднини.]

16 – Абдуллах ибни Омер (радиялла̄ху анхума̄) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Алла̄ху теа̄ля̄ е доволен от онези, които кланят веднага щом настане време за нама̄з, а прощава онези, които кланят към края на времето.” Този хадӣс-и шерӣф е предаден от Тирмизӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄).

Според ша̄фи’ӣтския, ханбелӣтския и ма̄ликитския мезхеб е по-добре да се кланя в началото на времето. В горещите дни за онези, които кланят индивидуално, е по-добре да кланят обедния малко по-късно. Според ханефӣтския мезхеб по-добре е сутрешният и нощният нама̄з да не се кланят в началните им времена: обедният се отлага, докато стане по-хладно. [По-добре е да се кланя обедния в съответствие с иджтиха̄да на има̄мейн, преди да е настъпило време за следобеден нама̄з, а следобедния и нощния е добре да се кланят според иджтиха̄да на има̄м а’зам. Това е най-предпазливият подход. Онези, които се боят от Алла̄ху теа̄ля̄, винаги проявяват предпазливост.]

17 – Умм-и Ферве (радиялла̄ху анха̄) съобщава: “Попитаха Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) за най-доброто дело: “Най-доброто дело – каза той – е нама̄зът, извършен в началното му време.” Този хадӣс-и шерӣф е предаден от има̄м Ахмед, Тирмизӣ и Ебӯ Да̄вуд (рахиме-хумулла̄ху теа̄ля̄). Най-високопоставеното поклонение (иба̄дет) е нама̄зът и особено ако е извършен веднага след настъпване на времето.

18 – Āише (радиялла̄ху анха̄) казва: “Не съм виждала два пъти Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) да е извършвал нама̄з към края на времето му.”

19 – Умм-и Хабӣбе (радиялла̄ху анха̄) съобщава: “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) каза: “Ако един раб мюсюлманин изпълни ежедневно по 12 рекята тетавву (на̄филе) нама̄з, освен фарзовете, Алла̄ху теа̄ля̄ ще направи за него палат в Рая.” Този хадӣс-и шерӣф е записан в “Муслим”. Както се вижда, Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е назовал суннетите на петкратните нама̄зи като тетавву (на̄филе).

20 – Абдуллах бин Шакӣк, един от големците на Та̄би’ӣн, казва: “Попитах хазрети Āише (радиялла̄ху анха̄) относно тетавву, т.е. на̄филе нама̄зите на Расӯлюллах (саляллаху алейхи ве селлем). Тя ми отговори така: “Той изпълняваше четири рeкята преди и два рекята след фарза на обедния нама̄з, два рекята след фарза на вечерния и нощния, и два рекята преди фарза на сутрешния нама̄з.” Това е предадено от Муслим и Ебӯ Да̄вуд (рахиме-хумалла̄ху теа̄ля̄).

21 – Āише (радиялла̄ху анха̄) казва: “На̄филе иба̄детът, в който Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) постоянстваше най-много, е суннетът на сутрешния нама̄з.” Това е записано в “Буха̄рӣ” и “Муслим”. Āише (радиялла̄ху анха̄) е нарекла суннетите на петте ежедневни нама̄за “на̄филе”.

[Великият ислямски учен, най-силният защитник на ехли суннет срещу отклонените и безмезхебниците, разпространителят на избраната от Алла̄ху теа̄ля̄ религия, големият муджа̄хид (борец), заличил бид’атите, има̄м Рабба̄нӣ муджеддид елф-и са̄нӣ Ахмед бин Абдулехад Фа̄рӯкӣ Серхендӣ (рахметулла̄хи алейх) в 29. писмо от първия том на “Мектӯба̄т”, нямащ равен на себе си в ислямската религия, пише:

“Делата, които биха довели до задоволството (обичта) на Алла̄ху теа̄ля̄, се делят на две – фарзове и на̄филета. На̄филетата, в сравнение с фарзовете, нямат никаква стойност. Да се извършва своевременно един фарз е много по-ценно от това да се изпълнява хиляда години на̄филе иба̄дет. Това се отнася за всички видове на̄филета, било то нама̄з, орудж (говеене), зикр (споменаване на Алла̄ху теа̄ля̄), умра, хадж или съзерцание. Освен това много е полезно, когато се изпълнява някой фарз, да се съблюдава един суннет от неговите суннети и едеб (мустехаб) от неговите едеби. След извършване на сутрешния нама̄з в джемаат, Eмӣр-ил-му’минӣн (халӣфът на мюсюлманите) Омер Фа̄рӯк (радиялла̄ху анх) се обърнал към джемаата и не успял да види един от тях. Запитал: “Къде е еди кой си? Не го виждам сред джемаата?” Присъстващите отговорили: “Той еженощно кланя на̄филе. Може да се е успал и изпуснал джемаата.” Халӣфът отвърнал: “Щеше да е по-добре ако беше спал цяла нощ, но откланял сутрешния в джемаат.” Както се вижда, да се съблюдава един едеб от едебите и отбягва един мекрӯх от мекрӯхите при изпълняване на фарз е по-ценно от зикр, съзерцание и мура̄кабе¹⁹. Да, тези неща (на̄филета) биха били много полезни, но само ако са придружени с въпросното съблюдение на мустехабите и мекрӯхите. Ако ли не, нe биха послужили за нищо. Eто защо да се дава една лира зекя̄т е по-ценно от даване на хиляди лири на̄филе милостиня. Ако, давайки тази една лира, се съблюдае един мустехаб, например ако се даде на близък роднина, ще е извършено многократно по-ценно нещо от това да се дава на̄филе милостиня. [От това става ясно, че тези, които искат да извършат техеджуд нама̄з, трябва да кланят каза̄. Заповедите на Алла̄ху теа̄ля̄ се наричат фарзове, а забраните – хара̄ми. Заповедите на Пророка се наричат суннети, а забраните – мекрӯхи. Съвкупността от всички тези неща се нарича ахкя̄м-и исля̄миййе. Да се сдобие с красив нрав и върши добро на хората е фарз за всеки човек. Онзи, който не харесва дори един от законите на ахкя̄м-и исля̄миййе, става кя̄фир или муртед (вероотстъпник). Който вярва във всички тях, се нарича мюсюлманин. Мюсюлманин, който не се подчинява на ахкя̄м-и исля̄миййе, поради мързел, се нарича фа̄сък (грешник, лош човек). Фа̄сък (фа̄сик), който не спазва един фарз или върши хара̄м, ще влезе в Ада. Нито едно от неговите дела или извършени суннети няма да се приеме, т.е. за тях няма да получи сева̄б. Не би бил приет нито един от милионите левове, изхарчени за добрини, ако е пропуснато да се даде един лев зекя̄т. Ако такъв човек построи джамии, училища и болници, или дари средства за организации, набиращи помощи, пак не би могъл да получи сева̄б. Тера̄вӣхът на онзи, който не е кланял нощен нама̄з, също не се приема. Онези поклонения, които не попадат в категориите фарз и ва̄джиб, се наричат на̄филе. Суннетите са на̄филе иба̄дети. Според това определение, тeзи, които изпълняват каза̄ нама̄зи, ще са изпълнили и суннетите същевременно. Сева̄бът от това да се прави един фарз или избяга от един хара̄м е повече от сева̄ба на милиони на̄филе поклонения. Онзи, който не прави един от фарзовете или върши хара̄м, ще гори в Ада. На̄филетата не биха могли да го спасят от там. Промените, които се правят в иба̄детите, се наричат бид’ати. Да се върши бид’ат е хара̄м и заличава сева̄ба на иба̄дета. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Нито едно поклонение на този, който върши бид’ат, не се приема.” Не бива да се кланя зад има̄м, който е грешник, например такъв, чиито дъщери и жени ходят незабулени. Или върши бид’ати например ползва високоговорители, когато върши поклонения. Не бива да се обръща внимание на неговите книги и лекции на религиозна тема. Мюсюлманинът трябва да е усмихнат и сладкодумен и към враговете, и към приятелите. Не бива да спори с никого. В хадӣс-и шерӣф се казва: “На глупав човек не се отговаря.” Поклоненията увеличават чистотата на сърцето, а греховете го почернят и престава да получава фейз²⁰. За всеки мюсюлманин е фарз да научи основите на вярата, фарзовете и хара̄мите. Незнанието не е оправдание, а е равносилно на отричане.] Книгата “Мектӯба̄т” е на персийски език. Преводът на писмото свършва тук. Хазрети има̄м Рабба̄нӣ е починал през 1034 [1624] г. в град Серхенд, Индия.

СЪЩНОСТТА НА НАМА̄ЗА

Големият ислямски учен Абдуллах Дехлевӣ в 85. писмо на “Мекя̄тиб-и шерӣфе” е написал така:

“Пророкът на Алла̄ху теа̄ля̄ ни научи да кланяме в джемаат, да изпълняваме тума̄нӣнет, кавме след руку и джелсе между две седждета. Има учени, които са казали, че да се прави кавме и джелсе е фарз. Ка̄дӣха̄н, мюфтия в ханефӣтския мезхеб, е информирал, че те са ва̄джиб и че ако едно от тях се пропусне, трябва (ва̄джиб е) да се изпълни седжде-и сехв. Този, който не ги прави съзнателно, трябва да се кланя изново. Онези учени, които са казали, че са муеккед (силен) суннет, са допълнили, че са близки до ва̄джиба. Да се пропуска суннет поради омаловажаване и неотдаване на значение е куфр (напуска се исляма). По време на къям, руку, кавме, джелсе, седжде и сядане човек изпада в разнолики състояния. Всички поклонения са включени в нама̄за – да се изпълни Кора̄н-и керӣм, тесбӣх [Субха̄наллах], салева̄т за Расӯлюллах, покаяние и ду’а̄, искайки единствено от Алла̄ху теа̄ля̄. Дърветата и тревите стоят изправени като в нама̄з. Животните са като в руку, а неживите същества на земята са като в ка’де. Този, който кланя нама̄з, ще е извършил всички тези поклонения. Да се кланя нама̄з е станало фарз в нощта на Ми’ра̄джа (възнесението). Онзи мюсюлманин, който кланя с възнамерение да последва любимия Пророк на Аллах, удостоен с Ми’ра̄дж през тази нощ, ще се извиси в степените (макам), приближаващи към Алла̄ху теа̄ля̄, подобно на този велик Пророк. Онези, които се кланят с концентрация и благоприличие към Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговия Пророк, усещат как се извисяват в тези мака̄ми. Смилявайки се над тази общност, Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговият Пророк са проявили голямо добро и сторили фарз да се кланя нама̄з. Хвала и благодарност на нашия Господ! Ние изпълняваме салева̄т, техиййа̄т и ду’и за Неговия възлюбен Пейгамбер! Насладата и спокойствието в нама̄за са нещо чудно. Моят учител [Мазхар-и Джа̄н-и Джа̄на̄н] казваше: “В нама̄за не би могло да се види Алла̄ху теа̄ля̄, но настава състояние, което дава чувството, като че ли се вижда.” Тасаввуфските учени са единодушни в реалността на това състояние. В началото на исляма се е кланяло към Йерусалим. Когато било повелено да се остави Бейт-ул-мукаддес и обърне към къблето на Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м), мединските евреи се ядосали и рекли: “Какво ще стане с вашите нама̄зи, извършени към Бейт-ул-мукаддес?” Тогава бил низпослан 143. а̄йет на сӯра Бакара, чийто меа̄л [значение, предадено от учените по тефсӣр] е както следва: “Алла̄ху теа̄ля̄ няма да погуби вашата вяра!” Т.е., нама̄зите им няма да останат без отплата. Нама̄зът е описан с думата “вяра”. Това означава, че да се кланя без да се спазва сунната е равносилно на погубване на вярата. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Светлината и насладата на очите ми е в нама̄за.” Този хадӣс-и шерӣф е със следния смисъл: “Алла̄ху теа̄ля̄ се появява в нама̄за, вижда се и това успокоява очите ми.” В един хадӣс-и шерӣф се казва: “О, Билял (радиялла̄ху теа̄ля̄ анх)! Успокой ме!” Т.е.: “О, Билял! Успокой ме чрез еза̄н и ика̄мет за нама̄за.” Не е приемливо да се търси спокойствие в нещо друго, освен в нама̄за. Този, който изпуска нама̄за, другите ислямски задължения би ги изпуснал още повече.”

СЪВЪРШЕНСТВАТА НА НАМА̄ЗА

В 261. писмо от първия том на “Мектӯба̄т” има̄м Рабба̄нӣ (рахметулла̄хи алейх) казва:

“Несъмнено трябва да се знае, че нама̄зът е второто условие на исляма. Той е събрал в себе си всички поклонения. Макар да е една пета част от исляма, той, поради тази своя събирателност, – сам по себе си – се е превърнал в ислям. Станал е първото (най-важно) дело за постигане обичта на Алла̄ху теа̄ля̄. Султанът на световете и най-високопоставеният сред пейгамберите (алейхи ве алейхимуссалева̄ту весселя̄м) в нощта на Ми’ра̄джа е влязъл в Рая и се сдобил с руйет (видял Алла̄ху теа̄ля̄). След като се върнал обратно на земята, бил удостоен с руйет само в нама̄за и то по начин, съобразен със състоянието на земното. Ето защо е казано: “Нама̄зът е възнесението (ми’ра̄джът) на му’мина.” В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Човек е най-близо до Алла̄ху теа̄ля̄, когато кланя нама̄з.” Големците, вървящи стриктно по неговия път, получават голям дял от благото руйет, само в нама̄за. Да, на този свят не е възможно да се види Алла̄ху теа̄ля̄, защото е неподходящ за целта. Но наред с това, големците по неговия път получават дял от руйета в нама̄за. Ако не беше повелен нама̄зът, кой щеше да повдигне завесата от красивото лице на целта? Как влюбените щяха да намерят Възлюбения? Нама̄зът дава наслада на страдащите души. Нама̄зът дава спокойствие на болните. Нама̄зът е храна за душата. Цярът на сърцето е в нама̄за. Хадӣс-и шерӣфът “О, Билял! Успокой ме!”, който повелява да се чете еза̄н, показва това. Хадӣс-и шерӣфът “Нама̄зът е радостта на сърцето, зеницата на окото ми” разкрива това желание. Ако някое от удоволствията, душевните опиянения, знания, ма’рифети, степени, сияния, цветове, промени и застои в сърцето, разбираеми и неразбираеми проявления, с или без качества, се появява извън нама̄за и не довежда до разбиране на нещо от неговата същина, би станало ясно, че то произлиза от отражението и образа (а не от същината). Може би не е нищо друго, освен самовнушение. Съвършеният (зрелият) мюсюлманин, който е проумял истината за нама̄за, когато започне да го изпълнява, сякаш напуска този свят и влиза в отвъдния, и се сдобива с неща, характерни за тамошните блага. Получава удоволствие и дял от същината без примеси на отражения и самовнушения, защото всички съвършенства и блага на земното се появяват от отражения и образи. Директната поява от същината, без посредничеството на отражение и образ, е характерна само за отвъдното. В земния живот, за да се получи от същината, е нужен Ми’ра̄дж. Този Ми’ра̄дж е нама̄зът на мюсюлманина. Тази благословия е присъща само за тази общност. Тя се постига единствено чрез следване на нейния Пророк, защото той (саллялла̄ху алейхи ве селлем) – в нощта на Ми’ра̄джа – напусна земния и отиде в отвъдния живот. Влезе в Рая и получи честта да се сдобиe с благото руйет. О, Господи! Дари този велик Пейгамбер (саллялла̄ху алейхи ве селлем) – от наша страна – с толкова добрини, колкото да са достойни за неговото величие! Дари с добрини и всички останали пейгамбери (аля̄ небиййина̄ ве алейхимуссалева̄ту веттеслӣма̄т), защото те призоваха хората към Твоите опознаване и доволство, и показаха харесания от Тебе път.

Голяма част от последователите на тасаввуфския път потърсиха лек за своите нещастия на други места, защото не им бе разкрита същината на нама̄за и присъщите му съвършенства. Захванаха се за други неща, за да постигнат своите цели. Някои от тях дори счетоха нама̄за за нещо, което е извън пътя и няма връзка с целта. Приеха оруджа за по-високопоставен от нама̄за. Голяма част от тези, които не проумяха същността на нама̄за, потърсиха облекчение за болките и успокоение за душите в музиката и в това да се губи съзнание. Потърсиха целта и Любимия зад музикалните ноти и се захванаха да танцуват. Наред с това те бяха чували за свещения хадӣс, гласящ “Алла̄ху теа̄ля̄ не е създал лек в хара̄ма.” Да, когато неопитен плувец е на път да се издави, би се захванал дори и за трева. Любовта към дадено нещо заглушава и заслепява влюбения. Ако на тези хора им бе вкусено нещо от съвършенството на нама̄за, дори не биха споменали за музика и губене на съзнание.

О, братко! Съвършенството, произхождащо от нама̄за и въздействието на музиката са толкова далеч едно от друго, колкото са нама̄зът и музиката. Разумният човек от малко би разбрал много.

Да се усеща наслада и лекота в поклоненията е една от най-великите благословии на Алла̄ху теа̄ля̄. Това зависи в пълна сила за насладата от нама̄за: тя не би могла да се постигне от онези, които не са стигнали до края. На онези, които го наближават, им се дава да усетят вкуса на на̄филе нама̄зите. Когато стигнат края обаче, усещат наслада единствено от фарзовите нама̄зи. Вече на̄филето престава да дава наслада, а фарзът се приема за голяма печалба.

[На̄филе е онзи нама̄з, които не е нито фарз, нито ва̄джиб. Суннетите – преди и след ежедневните нама̄зи и всички други, които не са ва̄джиб, независимо дали са муеккед или не – са все на̄филе нама̄зи.]

За нефса няма никакъв дял от насладата, която носи нама̄зът. Когато човек усеща тази наслада, нефсът стене и ридае. О, Господи! Каква висока степен само! За хора с болни души като нас би било голямо благо и истинско щастие дори само да чуят тези думи.

Трябва добре да се проумее, че в земния живот степента на нама̄за е като тази да се вижда Алла̄ху теа̄ля̄ в отвъдното. На този свят човек е най-близо до Алла̄ху теа̄ля̄, когато кланя нама̄з, а в отвъдното – когато Го вижда. Целта на всички иба̄дети е да приведат човека в състояние да кланя нама̄з. Нама̄зът е същинската цел и само чрез него е възможно да се постигне безкрайно щастие и несвършващи блага.

Нама̄зът е по-ценен от всички други поклонения и орудж. Някои нама̄зи изпълват с наслада ранените сърца, а други заличават греховете и пазят от зло. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Нама̄зът е радостта на моето сърце и източник на щастие.” Нама̄зът дава наслада на тъжните души. Нама̄зът е храната на душата. Нама̄зът е цярът на сърцето. В нама̄за се случва такъв момент, че езикът на а̄рифа (евлията) става като дървото, което е говорело на Мӯса̄ (алейхисселя̄м).”

Хазрети има̄м Рабба̄нӣ в 266. писмо

от първия том на “Мектӯба̄т” пише:

“Без съмнение, след коригиране на вярата, трябва да се пристъпи към научаване на фикх [всичко онова, което религията повелява и забранява]. Трябва – колкото е необходимо – да се изучат фарзовете, ва̄джибите, халялите, хара̄мите, суннетите, мекрӯхите и съмнителните неща, и да се действа съгласно тях. Всички мюсюлмани трябва да четат книги по фикх [защото онзи, който не е запознат с тяхното съдържание, не би могъл да стане мюсюлманин]. Трябва да се полага усилие за изпълняване на повелите на Алла̄ху теа̄ля̄ и следване на харесвания от Него път. Повелята, която Алла̄ху теа̄ля̄ най-обича, е петкратният нама̄з. Нама̄зът е стълба на религията. Сега ще напиша някои неща за неговите значение и начин на изпълнение. Слушайте с голямо внимание! Най-напред трябва да се извърши абдест в пълна съгласуваност със сунната [т.е. това, което е написано в книгите по фикх]. Всички крайници, които следва да се измият, се мият по три пъти с голяма грижливост. Когато се направи всичко това, абдестът ще се приеме за извършен съгласно сунната. Правейки месх, трябва да се избърши цялата глава. Ушите и вратът също се избърсват. Когато се мият пръстите на краката, кутрето на лявата ръка – както са казали учените на исляма – се вмъква измежду пръстите отдолу. Това също трябва да бъде съблюдено, без да се казва (пренебрежително) “Ех, това е мустехаб!”. Мустехабите са неща, които Алла̄ху теа̄ля̄ харесва и обича. Ако беше известно, че, жертвайки целия свят, би могло да се изпълни харесано от Него дело, то онзи, който би го направил, би постигнал голяма печалба. Все едно даваш няколко саксиени парчета и в замяна получаваш скъпоценен диамант. Или все едно даваш няколко камъчета и в замяна на тях ти съживяват любим човек, който е починал.

Нама̄зът е възнесението на мюсюлманина. Т.е. благословиите, които били дадени на Пророка ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) в нощта на Ми’ра̄джа, могат да бъдат вкусени от общността му на този свят само в нама̄за. Мъжете трябва да полагат голямо усилие за изпълняване на фарзовите нама̄зи в джемаат. Дори не бива да се пропуска първия текбӣр с има̄ма. [За жените е грях да идват на джамия и да стоят заедно с мъжете, за да кланят групов нама̄з, да слушат четците на Кора̄н-и керӣм и мевлид, и особено да идват за петъчен нама̄з, за да печелят сева̄б.]

Задължително е да се кланя на време [и да се знае това. Когато човек е сам, трябва да се кланя в началото на времето, а следобедния и нощния – според иджтиха̄да на има̄м а’зам. Колкото по-късно се кланя един нама̄з, толкова по-малко сева̄б се получава за него. Времената, наречени мустехаб, се отнасят за тези, които ходят на джамия и кланят групово. Ако времето изтече без да се извърши нама̄з, ще се придобие грях, голям колкото убийство на човек. Този грях не се изчиства с наваксване. То би изплатило само дълга. Опрощението изисква да се направи тевбе-и насӯх (истинско покаяние) или хадж-и мебрӯр (хадж, без да се допуска никакъв грях). (Ибни Āбидӣн).]

В нама̄за се чете от свещения Кора̄н толкова, колкото е сунна. На руку и седжде трябва да се остане в неподвижно състояние, защото е фарз или ва̄джиб. Когато се изправи от руку, трябва да се стои изправен, така че всички кости да заемат естествена позиция. В това положение се остава за кратко и не се мърда. Учените са казали, че това е фарз, ва̄джиб или сунна. Такова е положението и със сядането между две седждета. Всичко това непременно трябва да се направи. Тесбӣхът на руку и седжде се повтаря най-малко три, а най-много по седем или единадесет пъти. Що се отнася до има̄ма, той – в това отношение – трябва да се съобрази със състоянието на джемаата. Срамота е за здрав човек, без никакви притеснения, да повтаря тесбӣхите в техния минимален брой, когато кланя индивидуално. Трябва да ги повтори най-малко пет пъти. Отивайки за седжде, първо се поставят крайниците, които са по-близо до земята. Т.е., първо се слагат коленете, после ръцете, после носа и на последно място челото. От коленете и ръцете се поставят първо онези, които са в дясно. При ставане от седжде се вдигат първо крайниците, които са разположени в горните части на тялото. Т.е. първо се повдига челото. На къям се гледа към мястото за седжде, на руку – краката, на седжде – върха на носа, а в седнало положение – двете ръце или скута. Ако човек поглежда към посочените места и не отклонява очи от тях, сърцето ще успее да се опази от земни мисли и постигне смирение. Това е повеля на Пейгамбера ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем). Да се отварят пръстите в руку и да се доближават един до друг в седжде е сунна. На това също трябва да се обърне внимание. Положението на пръстите не е безцелно. Собственикът на исляма [т.е. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем)] е изпълнявал тези неща, като е мислел за ползите от тях. За нас няма по-голяма печалба от това да последваме собственика на исляма (алейхиссаля̄ту весселя̄м). Това, което написах, цели да насърчи към прилагане на писанията в книгите по фикх. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ отреди на вас и нас да вършим праведните дела, повелени от исляма! И нека в името на най-високопоставения и добрия сред пейгамберите (алейхи ве алейхим ве аля̄ куллин минессалева̄ти ефдалюха̄ ве минеттеслӣма̄ти екмелюха̄) да приеме молитвата ни! Āмӣн.

Имам Рабба̄нӣ (рахметулла̄хи алейх) в 69. писмо от втория том на “Мектӯба̄т” пише:

“Хамд на Алла̄ху теа̄ля̄! Нека селя̄мът и спокойствието да са за рабите, които е избрал и обича! Писмото Ви пристигна. Разбрахме, че нашите приятели не се отделили от правия път и се зарадвахме премного за това. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ увеличи Вашите правдивост и стриктност по правия път! Написали сте “С приятелите продължаваме да изпълняваме възложената от Вас задача. Петкратния нама̄з изпълняваме в джемаати от по петдесет-шестдесет души.” Хвала на Алла̄ху теа̄ля̄! Колко голямо благо би било ако сърцето бъде с Алла̄ху теа̄ля̄, а тялото се украси със заповедите на исляма. Днес повечето хора са несериозни на тема нама̄з. Не отдават значение на тума̄нӣнета и та’дӣл-и еркя̄на. Ето защо се чувствам принуден да предупредя и вас, моите любимци. Слушайте внимателно! Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Най-големият крадец е този, който краде от своя нама̄з.” Когато го запитали: “О, Расӯляллах! Как човек би могъл да краде от своя нама̄з?”, отвърнал: “Като не извършва подобаващо руку и седжде.” В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Алла̄ху теа̄ля̄ не приема нама̄за на онзи, който не изправя своя гръб на руку и седжде, и не постоява за малко в това положение.” Веднъж, когато видял човек, който не изпълнява правилно руку и седжде, Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) казал: “Не се ли боиш да умреш в друга религия, освен тази на Мухаммед (алейхиссаля̄ту весселя̄м), поради това, че кланяш такъв нама̄з ?” Друг път е казал:

“Ако в нама̄за не изправите тялото си изцяло след руку, и ако всеки крайник не остане неподвижен за известно време, нама̄зът няма да е пълен.”

“Докато не се изправите между двете седждета, вашият нама̄з няма да е пълен.”

Един ден, когато видял човек, който не обръща внимание на условията на нама̄за; не изпълнява та’дӣл-и еркя̄н; не стои изправен след руку и не седи между двете седждета, Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) казал: “Ако умреш, изпълнявайки своите нама̄зи така, в Съдния ден няма да кажат, че си от моята общност.” На друго място Пейгамберът ни е казал: “Ако умреш така, няма да умреш в религията на Мухаммед (алейхисселя̄м).” Ебӯ Хурайра (радиялла̄ху анх) казал: “Онзи, който редовно е кланял шестдесет години, но няма нито един приет нама̄з, е този, който не е извършил подобаващи руку и седжде.” Зейд ибни Вехб (рахметулла̄хи теа̄ля̄ алейх) е видял подобен човек. Извикал го при себе си и попитал от колко време кланя така. Когато човекът отвърнал “От четиридесет години.”, Зейд ибни Вехб рекъл: “Изобщо не си кланял нама̄з през тези четиридесет години. Ако умреш сега, няма да умреш в религията на Мухаммед Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем).”

В “Евса̄т” Табера̄нӣ (рахметулла̄хи теа̄ля̄ алейх) пише: “Когато един мюсюлманин кланя хубаво и изпълнява подобаващи руку и седжде, нама̄зът се радва и засиява. Меля̄икетата го извисяват до небето. Този нама̄з отправя хубава молитва за своя извършител и казва: “Нека Алла̄ху теа̄ля̄ те опази от недостатъци, както ти опази мен!” Ако не се изпълни добре, нама̄зът почернява и меля̄икетата изпитват отвращение от него. Не го въздигат до небето. Нама̄зът отправя лоша молитва за извършителя и казва: “Както ти погуби мен, така и Алла̄ху теа̄ля̄ да погуби теб.” Ето защо трябва да кланяме подобаващ нама̄з, като спазваме та’дӣл-и еркя̄н, който се изразява в правилното изпълнение на руку, седжде, кавме [изправяне след руку] и джелсе [сядане между две седждета]. Ако видим недостатъците на другите, трябва да ги предупредим, да помагаме на нашите братя по религия, за да могат да кланят правилен нама̄з. Трябва да се придържаме към изискванията на тума̄нӣнета [поддържане на крайниците в неподвижно състояние за известно време] и та’дӣл-и еркя̄на [да останат неподвижни за време, колкото да се каже “Субха̄наллах”]. Голяма част от мюсюлманите са лишени от честта да ги правят. Тази благословия е изпусната и е много важно да се възстанови. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Онзи, който съживи един от моите забравени суннети, ще получи сто шехӣдски сева̄ба.”

Когато се кланя в джемаат, трябва да се внимава редиците да са прави. Не бива да заставаме пред или зад реда. Всеки трябва да се опита да бъде на едно ниво. Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е оправял първо редиците и после започвал да се кланя. Изправянето на редиците е част от нама̄за, казал той. О, Господи! Дари ни с дял от Твоето безкрайно съкровище на милостта! Не ни отклонявай от правилния път!

--------------------------------

Ако някой мюсюлманин иска да е ценен в този и спасен в отвъдният свят, трябва да положи старание да придобие следните черти: не бива да очаква нищо от никое създание; не бива да одумва мюсюлманите [и зиммиите (гражданите немюсюлмани)]; не бива да взема нищо, което не е негово право.

ТАЙНИТЕ НА НАМА̄ЗА

Има̄м Рабба̄нӣ (куддисе сиррух) в 304. писмо от първия том на “Мектӯба̄т” пише:

“След хамд на Алла̄ху теа̄ля̄ и салева̄т на Пророка ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем), отправям дуа̄ за Вас, за да бъдете удостоен с безкрайно щастие! В много от свещените знамения Алла̄ху теа̄ля̄ е съобщил, че онези му’мини, които изпълняват праведни дела, ще влязат в Рая. Кои обаче са тези праведни дела: всички или част от тях? Ако са всички, никой не би могъл да ги изпълни. Ако са само една част, кои точно? Сетне Алла̄ху теа̄ля̄ ме удостои с благото да разбера факта, че въпросните праведни дела са петте стълба на исляма. Ако човек ги изпълни безупречно, би имал голяма надежда да се спаси от Ада. Ето това са същинските праведни дела и пазят от съгрешаване и гнусни деяния. В 45. а̄йет на сӯра Анкебӯт по смисъл се казва: “Безупречният нама̄з пази от вършене на грозни дела.” Ако човек бъде удостоен с честта да изпълни петте основи на исляма, ще се приеме, че е извършил благодарност за благата, с които е дарен. В 146. знамение на сӯра Ниса̄ Алла̄ху теа̄ля̄ казва по смисъл [ислямските учени са казали, че споменатият а̄йет има следния смисъл]: “Ако повярвате и сте благодарни, няма да ви накажа.” Следователно трябва да се положат всички усилия за извършване на петте основи на исляма.

Най-важната от тях е нама̄зът, стълба на религията. Трябва да се кланя без да се пропуска и един негов мустехаб. Ако се извърши правилно, найголямата основа на религията ще бъде изградена. Здравото въже, което спасява от Ада, ще бъде подхванато. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ отреди на всички нас да кланяме правилен нама̄з!

В началото, като се каже “Алла̄ху екбер”, се изтъква, че “Алла̄ху теа̄ля̄ не се нуждае от поклоненията на нито едно Свое създание. Не се нуждае от нищо – по никакъв начин. Нама̄зите, които се кланят, не Му донасят никаква полза.” За разлика от встъпителния текбӣр, другите означават, че “Нямаме сила и достолепие да правим достойно за Него поклонение.” Тъй като тесбӣхите в руку носят същия смисъл, на изправяне не ни е повелено да правим текбӣр. Повелен ни е след тесбӣхите на седжде, защото е най-ниската степен на смирение и низост, унижение и нищожество. Човек – след като стори това – би могъл да помисли (по заблуда), че е изпълнил подобаващо поклонение. За да се избави от тази мисъл, му е сторено сунна – при отиване и ставане от седжде – да каже текбӣр, а на седжде – “а’ля̄”. Тъй като нама̄зът на му’мина е неговият ми’ра̄дж, на нас ни е повелено в края да произнесем онези слова, които Пейгамберът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е имал честта да каже в нощта на Ми’ра̄джа – Еттехиййа̄ту. Следователно онзи, който кланя нама̄з, трябва да го превърне в свой ми’ра̄дж и да се устреми към най-голяма близост до Алла̄ху теа̄ля̄.

Пророкът ни (алейхи ве аля а̄лихиссаля̄ту весселя̄м) е казал: “Човек е най-близо до своя Господ, когато изпълнява нама̄з.” Човек, който се кланя, говори с Алла̄ху теа̄ля̄, умолява Го и осъзнава, че всичко, освен Него, е едно нищо. Тъй като това би предизвикало страх, ужас и слисване, на нас ни са повелени да изпълним два селя̄ма, за да постигнем утеха и спокойствие.

В един хадӣс-и шерӣф Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е повелил “33 тесбӣха, 33 тахмӣда, 33 текбӣра и един техлӣл след всеки фарз нама̄з”. Причината е в това, че тесбӣхите заличават недостатъците, извършени в нама̄за. Акцентира се върху факта, че не е извършено подобаващо поклонение. Чрез казване на тахмӣд [Елхамдулиллях] човек разбира, че е благословен с честта да кланя нама̄з благодарение на помощта Му и оказва благодарност за това голямо благо. С изричане на текбӣр [Алла̄ху екбер] се изявява, че никой, освен Него, не е достоен за поклонение.

Ако човек кланя нама̄з, съблюдавайки неговите условия и мустехаби, и ако заличава недостатъците му по известения начин, и благодари на Алла̄ху теа̄ля̄, че му е благоволил това, и ако – произнасяйки келиме-и тевхӣд, от чисто сърце – повярва, че никой друг, освен Него, не е достоен за поклонение, този нама̄з би могъл да бъде приет. Ако бъде, той би станал от онези, които изпълняват нама̄з и постигат спасение. О, Господи! В името на най-високопоставения сред пророците (алейхи ве аля̄ а̄лихимуссалева̄ту веттеслӣма̄т) ни стори от Твоите благословени раби, които извършват нама̄з и постигат спасение! Āмӣн.

Хазрети има̄м Мухаммед Ма’сӯм в 11. писмо от втория том на книгата си “Мектӯба̄т” пише:

“Алла̄ху теа̄ля̄ не остави хората на произвола и не им позволи да правят каквото си искат. Не поиска от тях да последват – безпределно и побъркано – страстите на нефса и животинските удоволствия, които биха ги въвлекли в пропаст. Показа им начина, по който да се възползват от желанията и удоволствията, за да живеят в мир и спокойствие на този свят и постигнат безкрайно щастие в отвъдния. Повели им да вършат полезни неща, които водят до земно и а̄хиретско щастие, и възбрани противните. Съвкупността от тези заповеди и забрани се нарича ахкя̄м-и исля̄миййе. Онзи, който иска спокойствие на този свят и блаженство в отвъдния, няма друг избор, освен да поеме по пътя на исляма. Човек е длъжен да загърби онези желания на своите нефс и природа, които ислямът не одобрява. Ако не се подчини на исляма, ще спечели гнева и наказанието на своя Собственик и Създател. Раб, който следва исляма, независимо дали е мюсюлманин или не, ще прекара щастлив и спокоен живот. Неговият Собственик ще му помага. Земята е място за сеитба. Този, който не сее в нивата и изяжда семето с наслада, ще остане лишен от реколта. Аналогично е положението с онзи, който прекарва земния си живот във временни наслади и изпълнявайки по безпределен и побъркан начин желанията на нефса. Това ще го лиши от вечните блага и удоволствия. А това не е нещо, с което разумен човек би се примирил. Той не би предпочел да върши онези временни и зловредни наслади, които довеждат до загуба на безкрайните. [Алла̄ху теа̄ля̄ не е забранил нито една светска наслада, която да носи удоволствие на нефса. Позволява я при условие да се ползва по начин съгласуван с религията ислям, т.е. по безвреден за тях начин.] За да се последва исляма стриктно, първо трябва да се адаптира вярата към знанията, предадени от ехли суннитските учени, които те научили от Есха̄б-и кира̄м и извлекли от Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите. После се научават хара̄мите (забранените неща) и се отбягват, а после фарзовете и се изпълняват (това е задължително). Изпълняването на тези неща се нарича правене на иба̄дет. Отбягването на хара̄мите се нарича таква̄.

Да се следва ахкя̄м-и исля̄миййе, правейки възнамерение за това, се нарича правене на иба̄дет (вършене на поклонение). Заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄ се наричат ахкя̄м-и исля̄миййе или ахкя̄м-и иля̄хиййе. Заповедите са назовани фарзове, а забраните хара̄ми. Най-ценното поклонение и основа на ислямската религия е нама̄зът. [Да се извърши нама̄з означава да се застане с лице към къбле в изправено положение, да се прочете Фа̄тиха, да се направи руку (поклон) и сведе чело до земята в седжде. Ако едно от тези неща не бъде изпълнено към къбле, нама̄зът става несъстоятелен.] Онзи, който кланя нама̄з, е мюсюлманин. Ако не кланя, той е или мюсюлманин, или неверник. Обичта на Алла̄ху теа̄ля̄, която се печели чрез нама̄за, е рядко постижима с други поклонения. Човек трябва ежедневно да кланя нама̄з, без да мисли за земно, в джемаат, в съблюдение на та’дӣл-и еркя̄н, с внимателно изпълнен абдест, и във времената, наречени мустехаб. По време на изпълнение завесите между Алла̄ху теа̄ля̄ и раба се вдигат. Онзи, който кланя петте ежедневни молитви, се изчиства от грехове подобно на човек, който се къпе пет пъти на ден. Онзи, който извършва правилно петте ежедневни нама̄за, ще получи сто шехӣдски сева̄ба.

Човек трябва с желание да даде зекя̄та на търговските стоки и животни, пасящи в ливада [и на реколтата, която се получава от нивите и дърветата; и на книжните пари], на посочените от исляма места. Имот, чийто зекя̄т се дава, не намалява. А онзи, чийто зекя̄т не се изпълнява, ще се превърне в огън в Ада. Алла̄ху теа̄ля̄, проявявайки голямо милосърдие, е повелил зекя̄та на имота, който е в повече от нуждите и достига до границата ниса̄б. Дава се една година след като границата е достигната. Той е Този, Който ни дарява и с живот, и с имот. Ако беше повелил да се даде живот и всичкия имот, влюбените в Него биха ги предали веднага.

В месец рамаза̄н трябва да се говее с желание, защото е повеля на Алла̄ху теа̄ля̄. Човек трябва да знае, че тези глад и жажда са блага.

Ислямската сграда е от пет части. Първата е да се каже “Ешхеду ен-ля̄-иля̄хе-иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве Расӯлюху” и повярва в неговия смисъл. Това се нарича Келиме-и шеха̄дет. Другите четири части се състоят от нама̄з, зекя̄т, орудж и хадж. Ако се развали една от тях, разваля се и ислямът. След като се коригира вярата и последва исляма, трябва да се напредва в пътя на сōфиййе-и алиййе (тасаввуфските учени). Това довежда до опознаване на Алла̄ху теа̄ля̄ и човек се спасява от желанията на нефса. Онзи, който не познава своя Собственик, как би могъл да живее и намери утеха? За да се опознае Алла̄ху теа̄ля̄, е нужно да се постигне фена̄ бил-ма’рӯф. Т.е. всичко, освен Алла̄ху теа̄ля̄, трябва да се забрави. Човек, който се смята за съществуващ, не би могъл да постигне ма’рифeт (т.е. не би могъл да опознае Създателя). Състоянията, назовани фена̄ и бека̄, се появяват в сърцето. Не се разбират само с думи. Този, който не е постигнал благото ма’рифет, трябва винаги да го търси. Човек не бива да се старае да изгражда онова временно нещо, чието оскърбяване ни е повелено.”

МОЛИТВА, КОЯТО СЕ ЧЕТЕ СЛЕД НАМА̄З

Елхамдулилля̄хи Раббил’а̄лемӣн. Ессаля̄ту весселя̄му аля̄ Расӯлина̄ Мухаммедин ве Āлихӣ ве Сахбихӣ еджма’ӣн. О, Господи! Приеми нама̄за ми! Отреди ми хубав край и ме стори да кажа Келиме-и тевхӣд на сетен дъх. Смили се над моите близки, които са починали. Алла̄хуммегфир верхам ве енте хайрурра̄химӣн. Тевеффенӣ муслимен ве елхъкнӣ бисса̄лихӣн. Алла̄хуммегфир-лӣ ве ли-ва̄лидеййе ве ли-уста̄зиййе ве лилму’минӣне вел му’мина̄т йевме йекӯмул хиса̄б. О, Господи! Опази ме от злото на шейта̄на и от злото на враговете, и от злото на нефса! Дари къщата ни с добрини, с халял и добри препитания! Дари ислямския свят със спасение! Унизи и сломи враговете на му’мините! Помогни мюсюлманите, които правят джиха̄д с неверниците! Алла̄хумме иннеке афуввун керӣмун тухиббул’афве фа’фу аннӣ. О, Господи! Дари лек на болните след нас и спасение на страдалците! Алла̄хумме иннӣ ес’елюкессиххате вел- а̄фийете вел-ема̄нете ве хуснелхулки веррида̄е билкадери би-рахметике я̄ ерхамерра̄химӣн. О, Господи! Благоволи с добър живот, красив нрав, здрав разум, здраве, благоденствие, напътствие и истика̄мет (слeдване на исляма) моите родители, деца, роднини, приятели и братя по религия! Āмӣн. Велхамду-лилля̄хи раббил’а̄лемӣн. Алла̄хумме салли аля̄…, Алла̄хумме ба̄рик аля̄…, Алла̄хумме Раббена̄ а̄тина̄…, Велхамду лилля̄хи Раббил’а̄лемӣн. Естагфируллах, естагфирул-лах, естагфируллах, естагфируллахел’ азъйм елкерӣм еллезӣ ля̄-иля̄хе илля̄ хув ел-хаййел-каййӯме ве етӯбу илейх.

РАЗЯСНЕНИЕ: За да се приемат молитвите на един човек, трябва:

1 – Да бъде мюсюлманин.

2 – Да притежава ехли суннитско вероубеждение. Т.е. да следва един от четирите мезхеба.

3 – Да изпълнява фарзовете. Ако има пропуснати нама̄зи, трябва да ги наваксва денонощно. Вместо суннетите на петкратния нама̄з, трябва да изпълнява каза̄ и да ги привърши час по скоро.

Суннетите, на̄филетата и молитвите на онези, които имат фарзове за наваксване, не се приемат. Т.е., дори да станат сахӣх, няма да бъдат дарени със сева̄б. Шейта̄нът, за да подведе мюсюлманите, ги кара да омаловажават фарзовете и ги подтиква към изпълняване на суннети и на̄филета. Нама̄зовото време трябва да се съблюдава и да се кланя в началото му.

4 – Да отбягва хара̄мите. Молитвите на тези, който ядат от халял, се приемат.

5 – Да отправя ду’а̄ чрез тевессул с евлиите (т.е. да се иска в тяхно име).

Мухаммед бин Ахмед За̄хид, индийски учен, в 54. част от персийската си книга “Тергӣб-ус-саля̄т” пише: “В хадӣс-и шерӣф се казва: “За да се приеме молитвата, са нужни две неща:

- да се отправя с ихля̄с;

- да се яде и носи халял.

Ако в стаята на му’мина има конец от хара̄м, молитвата, отправена в нея, не се приема.” Ихля̄с означава да се иска само от Алла̄ху теа̄ля̄, без да се мисли за нищо друго. Ето защо трябва да се вярва в предадените от ехли суннитските учени знания; да се следват заповедите и забраните на исляма; да се пази от престъпване на права и да се изпълнява петкратен нама̄з.

ДУ’А̄ ЗА ПОДНОВЯВАНЕ

НА ВЯРА

(ТЕДЖДӢД-И ӢМĀН)

Я̄, Раббӣ (О, Господи)! Разкайвам се за всички мои грешни убеждения, които съм придобил от пълнолетието си до днес, като съм бил подмамен от ислямски врагове и еретици. Разкайвам се за всичко греховно, което съм казал, изслушал, видял и извършил. Разкайвам се и твърдо съм решен отсега нататък да не вярвам и постъпвам по този грешен начин. Първият пророк е Āдем (алейхисселя̄м), а последният – любимият ни Пейгамбер Мухаммед (алейхисселя̄м). Повярвах в тези двама пророци и всички, които са дошли измежду тях. Всички те са истински пророци и са казали истината. Āменту биллях ве би-ма̄ джа̄е мин индиллях, аля̄ мура̄диллях, ве Āменту би-Расӯлиллях ве би-ма̄ джа̄е мин инди Расӯлиллях аля̄ мура̄д-и Расӯлиллях, Āменту билля̄хи ве Меля̄икетихи ве кутубихи ве Русулихи велйевмил-а̄хири ве билкадери хайрихи ве шеррихи миналла̄хи теа̄ля̄ вел-ба’су ба’делмевти хаккун ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расӯлюх.

МЪДРОСТИТЕ В НАМА̄ЗА

(Нама̄зът и нашето здраве)

Мюсюлманите се кланят, защото е заповед на Алла̄ху теа̄ля̄. В Неговите повели се крият многобройни мъдрости и ползи. Очевидно е, че в нещата, които е възбранил, има много вреди. Част от тези ползи и вреди са открити от днешните специалисти в медицината. Значението, което ислямът отдава на здравето, не се наблюдава в никоя друга религия или философска система. Ислямът ни е повелил нама̄за. Той е най-високопоставеният иба̄дет, с чието изпълнение сме задължени цял живот. Който извърши нама̄з, без съмнение ще се сдобие и с неговите ползи за здравето. Някои от тях са както следва:

1 – Движенията в нама̄за се извършват бавно и ето защо сърцето не се натоварва. Тъй като се кланя в определени части на деня, поддържа у човека състояние на бодрост.

2 – Онзи, който се кланя редовно, полага глава на земята по осемдесет пъти на ден, с което мозъкът получава големи количества кръв. Клетките укрепват и ето защо в кланящите нама̄з проблеми, като загуба на памет и деградация в характера, са голяма рядкост. Тези хора са много по-здрави цял живот. Не се засягат от болестта, която днешната медицина познава като demans senil, т.е. старческо слабоумие.

3 – Кръвообращението в окото се активизира поради честите навеждания и ставания. Налягането в окото не се покачва и течността в предната му част непрестанно се подменя, което пази от катаракта.

4 – Изометричните движения в нама̄за помагат за по-бързото смесване на храната в стомаха. Жлъчката изтича по-лесно и не се трупат остатъци в нея. Те помагат и за лесното изтичане на ензими от панкреаса; премахват запека; раздвижват бъбреците и пикочните канали, което е превенция срещу образуване на камъни в бъбреците, и помагат за изпразване на пикочния мехур.

5 – Ритмичните движения в нама̄за раздвижват онези мускули и стави, които по принцип не участват активно в ежедневните движения. Това пази от ставни заболявания (като артрит и калцификация) и мускулни схващания.

6 – Хигиената е без съмнение необходима за телесното ни здраве. Абдестът и гусюлът изчистват и материално, и духовно. Следователно нама̄зът и чистотата са синоними. Нама̄зът не се осъществява без да са налице телесна и духовна чистота. Абдестът и гусюлът очистват телесно, а поклоненията очистват и отмарят духовно.

7 – В превантивната медицина движенията, извършвани в определени моменти, заемат важно място. Времената за нама̄з са най-подходящите моменти за подновяване на кръвообращението и дишането.

8 – Най-важният фактор, който стабилизира съня, e нама̄зът. Статичното електричество, което се натрупва в организма, се освобождава по време на седжде, когато челото опира земята. Това помага тялото да си възвърне предишната жизненост.

Човек, за да се сдобие с тези ползи на нама̄за, трябва да го кланя на време, да внимава много с хигиената, да не яде много и да внимава дали храната му е от халял или не.

Никой не ще векува със земните имоти, злато и сребро,

голямото умение е да излекуваш едно сърце разбито.

Седма част

ИСКА̄Т ЗА НАМА̄ЗА

Иска̄т и девр за починалия

В “Нӯр ул-иза̄х”, шерха на “Тахта̄вӣ”, “Халебӣ”, “Дурр-ул-мухта̄р” – в края на частта за пропуснатите нама̄зи, “Мултека̄”, “Дурр-ул-мунтека̄”, “Вика̄йе”, “Дурер”, “Джевхере” и в други ценни книги – в края на частта за оруджа – пише, че за починал и завещал човек е необходимо да се извърши иска̄т и девр. Например в шерха на “Тахта̄вӣ” пише така: “Има насс (т.е. свещени а̄йети или хадӣси), че трябва да се извърши иска̄т за пропуснатите оруджи чрез даване на фидйе. Тъй като нама̄зът е по-важен от оруджа, всички улеми единогласно са казали, че ако човек има нама̄зи, пропуснати поради причини, позволени от исляма, и иска да ги навакса, но – преди да го е сторил – се разболял тежко и изпаднал в предсмъртно състояние, трябва да изпълни иска̄т (като за орудж) за нама̄зите, които не е наваксал. Онзи, който казва, че “Нама̄зът няма иска̄т!”, е невеж, защото се противи на единодушието на мезхебите. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Никой не би могъл да говее и да се кланя вместо друг, но за своя орудж и нама̄з би могъл да нахрани беден човек.” Някои хора, които не са успели да проумеят превъзходството на суннитските учени и мислят, че и те, като тях самите, са говорeли на базата на илюзии и фантазии, казват: “В исляма няма иска̄т и девр. Това е като християнското изкупление на грехове.” Тези думи ги въвличат в голяма беда, защото Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Моята общност няма да постигне съгласие в заблудата.” Този хадӣс-и шерӣф показва, че нещата, които муджтехидите са предали с единодушие, са несъмнено верни. [Муджтехид – голям ислямски учен.] Онзи, който не вярва в това, значи не вярва и в споменатия хадӣс-и шерӣф. Ибни Āбидӣн, давайки информация за витр, пише: “Онзи, който не вярва в задължителните религиозни знания, които ги знаят дори невежите и са съобщени с иджма̄, става кя̄фир (неверник, напуска исляма).” Иджма̄’ се нарича единодушието на учените. Как би могло да се оприличи иска̄та на християнската практика по изкупуване на грехове? Свещениците, казвайки, че изкупуват грeхове, мамят и ограбват хората. В исляма, за разлика от тях, иска̄тът не се прави от духовно лице, а само от тези, на които починалият е завещал, или от неговите наследници, или от хората, които те са упълномощили [тези хора се наричат велии (ед.ч. – велия)]. Парите не се дават на духовниците, а на бедните.

Днес, почти навсякъде из света, иска̄тът и девирът не се изпълняват съобразно исляма. Ако противниците на иска̄та бяха възразили срещу неправилното му изпълнение, вместо да го отричат, щяха да извършат много правилна постъпка, а и ние щяхме да ги подкрепим. От една страна, щяха да се опазят от ужасната угроза, породена от това да се отрича иска̄та, а, от друга страна, щяха да направят услуга (хизмет) на религията. В идните редове ще покажем как се изпълняват иска̄т и девир според исляма. Ибни Āбидӣн – в края на частта за пропуснатите нама̄зи – казва:

“Ако човек с фа̄ите нама̄зи [изпуснати поради извинителна причина] не ги е изпълнил, имайки сила да ги навакса – дори с иима [леко привеждане на главата и горната част на тялото за руку и седжде] –, трябва (ва̄джиб е) да направи завещание за иска̄т на кеффа̄рета (изкупление). Не прави завещание ако не му е стигала силата да ги навакса. По същия начин, ако гостенин или болен човек, които не са говяли в рамаза̄на, починат преди да са имали време за наваксване, не са длъжни да завещаят. Алла̄ху теа̄ля̄ ще приеме техните извинения. Иска̄тът за изкуплението на болния човек се извършва от негов велия след смъртта. Преди това не може. Жив човек не би могъл да стори да изпълнят иска̄т за него. В “Джиля̄-ул кулюб” пише: “Ако човек има (дължи) права (дългове) към Алла̄ху теа̄ля̄ или някои раби, които трябва да изплати, трябва да изпълни своето завещание в присъствие на двама свидетели или прочете ако е написал. Това е ва̄джиб. Да се прави завещание е мустехаб за лица без дългове.”

Когато починалият е завещал да се прави иска̄т, велията (човекът, когото починалият е упълномощил да разпредели имота на определени места, или наследникът) – от една трета част от имота – дава (фидйе) половин саа' [520 динара или 1750 гр.] жито (колкото една фитра) за всеки фарзов и витр нама̄з, и еднодневен орудж, който трябва да се навакса, на бедните [или техните пълномощници].

Според ханефӣтския мезхеб ако покойникът не е завещал иска̄т, велията не е длъжен да го прави. В ша̄фи’ӣтския мезхеб трябва. Велията – както и в ханефӣтския мезхеб – трябва да изплати задълженията на починалия (от неговия имот) към рабите, дори да не е завещано. Ако длъжниците присвоят имота, могат да отнесат дължимото и без съд. Става ва̄джиб да се изпълни, когато покойникът е завещал да се даде откуп за оруджите, които са останали за наваксване, защото това е повеля на исляма. Ако не е завещано, да се даде откуп за нама̄зите не е ва̄джиб, а джа̄из. Дори двата вида откуп да не се приемат, ще се получи сева̄ба на милостиня, който, от своя страна, ще помогне за опрощение на греховете на починалото лице. Това е повеля на има̄м Мухаммед. В “Меджма-ул-енхур” пише: “Човек, който не се е кланял, бивайки подмамен от нефса и шейта̄на, ако се разкае за тази си постъпка към края на живота [и започне да ги наваксва], за него не става джа̄из да завещае иска̄т за онези нама̄зи, които не е успял да навакса. Макар да е казано така, в “Мустасфа̄” пише, че е позволено.”

В “Джиля̄-ул-кулюб” пише: “Правата (задълженията) към раби включват: дългове за изплащане; задължения, произтичащи от практики като поверяване на имот, изнудване, кражба, заетост и търговия; физически права, произтичащи от актове на посегателство, като побой, раняване, експлоатиране; духовни права (задължения), произтичащи от действия като хулене, присмиване, злословене и оклеветяване.”

Ако една трета част от имота на завещалия покойник е достатъчна за иска̄т, велията трябва да даде фидйе (налог) от нея. Ако не е достатъчна, наследникът може (джа̄из е) да дари средства в повече от този дял. Така е написано във “Фетх-ул-кадӣр”. Ако човек завещае да се изпълни хадж, който е станал фарз за него, наследникът или някой друг не могат да дарят пари за това. Ако е умрял без завещание, наследникът – със свои собствени пари – може да изпълни иска̄т и хадж вместо него. Задължението на починалия ще се изплати. Някои учени са казали, че тези неща не са допустими с парите на друг, освен наследника, но учените, подготвили книгите “Дурр-ул-мухтар”, “Мера̄кил-феля̄х” и “Джиля̄-ул-кулюб” са обяснили, че може.

Иска̄тът на кеффа̄рета, освен с жито, би могъл да бъде изчислен и с брашно, един са' ечемик, фурми или грозде. [Защото са по-ценни и полезни за бедните от пшеницата.] Вместо всичко това би могло да се даде злато или сребро на същата стойност. [Иска̄тът не се извършва с книжни пари.] За седжде-и тиля̄вет не се дава фидйе (откуп).

Как се прави иска̄т и девир (девр)?

Ако стойността на откупа превишава една трета част от завещания имот, човекът, който е възложен по завещание да го изпълни, не може да разходва повече от този дял, без съгласие от наследниците. В “Кънйе” пише: “Ако починал човек със задължения към други хора е завещал с една трета от имота да се изпълни иска̄т за всички нама̄зи, завещанието не може да се изпълни, дори ищецът да има съгласие. Това е така, защото ислямът, на първо място, повелява да се изплаща дълга – нещо, което не би могло да бъде отложено със съгласие на ищеца.

Ако не се знае възрастта на починалия човек, който е завещал да се изпълни иска̄т за всички нама̄зи, завещанието ще стане приемливо ако една трета част от имота не стига за иска̄т. Ако е достатъчна или надвишава, завещанието става невалидно. Защото, когато една трета от имота не стига за иска̄т, броят на нама̄зите, за които e възможно да се извърши иска̄т с една трета от имота, излиза наяве, и завещанието за тези нама̄зи става сахӣх (действително), а за останалите – лягв (празна приказка). Когато една трета част от имота е много като количество, неговият живот, както и броят на нама̄зите, не става известен и завещанието става невалидно.

Ако починалото лице – със завещание за иска̄т – не е имало никакъв имот или ако една трета част от имота не стига за изпълнението му, или изобщо не е завещано, но наследниците искат да извършат иска̄т със собствени средства, се пристъпва към девр (девир), но велията не е длъжен да го прави. Той, за да изпълни едномесечен или едногодишен иска̄т, взема назаем нужните златни лири или гривни, пръстени или валидни сребърни монети. Ако починалото лице е мъж, от възрастта се вадят 12 години, а ако е жена – 9, за да се види колко години е било мукеллеф (годините, в които е било отговорно да изпълнява заповедите на исляма). Това показва за колко години ще се изпълни иска̄т. За еднодневен нама̄з [петкратен + витр] се дава 10 кг. жито, а за една слънчева година – 3660 кг. Ако един кг. жито струва 180 гроша например, едногодишният иска̄т ще струва 6588 или кръгло 6600 лири. Ако една златна лира [7,20 гр.] струва 120 лири, едногодишният иска̄т ще струва 55 жълтици или за по-сигурно – 60. Ако велията на починалия вземе назаем 5 жълтици и намери няколко бедни мюсюлмани, които познават своята религия и не са отдадени на земно, например ако намери четирима, се процедира така: [Те трябва да са бедни: т.е. да не са в състояниe да дават садака-и фитр, с други думи, да са в състояние да получат милостиня. Ако не, иска̄тът се проваля.] Велията – т.е. човекът, на когото починалият е завещал или един от наследниците, или пълномощникът на един от посочените хора – взема пет жълтици и казва: “Давам ти пет жълтици като иска̄т за нама̄зите на покойния/покойната …”, и ги дава на първия. Давайки, прави възнамерение за милостиня. После бедният човек казва: “Взех и приех. И аз (по собствена воля) Ви ги подарявам!” и ги дава на наследника или на пълномощника на наследника, който ги приема. После отново се дава на първия или на втория беден мюсюлманин, който ги подарява обратно на даващия (велията). По този начин, давайки четирикратно на един бедняк или еднократно на четирима и получавайки обратно (бедният човек ги подарява доброволно), ще е извършен един девр. С един девр се прави иска̄т за двадесет жълтици. Например ако починалият е мъж на 60 години, за 48 [60-12] годишeн нама̄з трябва да даде 48X60=2880 жълтици. Т.е. ще прави девр 2880/20=144 пъти. Ако жълтиците са 10 или 20, прави девр (съответно) по 72 или 36 пъти. Ако има на разположение десет жълтици и десетима бедни мюсюлмани, за иска̄т на 48 годишен нама̄з се прави 29 пъти девр. Защото:

Годините, през които не е изпълняван нама̄з X брой жълтици за една година=брой бедни X жълтици за девр X брой девири. В нашият случай: 48X60= 4X5X144= 4X10X72= 4X20X36= 10X10X29.

Както се вижда, за да се получи броят на девирите за иска̄т, броят на жълтиците за едногодишен иска̄т се умножава по годините, в които покойникът не се е кланял. Освен това се умножават и броят на жълтиците за девр по броя на бедните мюсюлмани. Първото произведение се дели на второто. Частното е броят на девирите. Книжната стойност на житото и златото винаги се променят в приблизително еднаква степен (пропорционално). Т.е. стойността на златото и житото винаги се покачват или понижават заедно. Както не се променя количеството жито, с което може да се изпълни иска̄т за една година, така не се променя и броят на жълтиците за една година, т.е. почти винаги остава 60 жълтици, както е намерено по-горе. Ето защо човек, когато пресмята иска̄т, трябва винаги да проявява предпазливост. Приема се, че иска̄тът за едномесечен нама̄з е пет жълтици, а иска̄тът за едномесечен орудж – една. Броят на девирите и количеството злато се намират оттук.

След приключване на нама̄зовия иска̄т се пристъпва към този на оруджите, които не са държани и трябва да се наваксат. Дават се пет жълтици на четирима бедни мюсюлмани: прави се трикатен девр. Иска̄тът за едногодишен, т.е. тридесет дневен орудж, е 52,5 кг. жито или 5,25 гр. злато, т.е. 0, 73 златни лири. Както се вижда, в ханефӣтския мезхеб иска̄тът на едногодишния орудж се прави с една жълтица. За 48 години са нужни 48 жълтици. Ако за девр се прилагат пет жълтици и се дават на четирима бедни, с еднократен девр ще се приемат за дадени 20 жълтици. След иска̄та на оруджа се пристъпва към иска̄т на зекя̄та, а после на курбана. Прави се няколкократен девр.

За кефа̄рета на една клетва са нужни десетима бедни за всеки един ден. За кефа̄рета на еднодневен орудж, развален без оправдание, са нужни шестдесетима бедни за един ден. На един беден не може да се даде повече от половин са' жито на ден. Т.е. няколко клетвени кефа̄рета не могат да бъдат дадени на десетима бедни в рамките на един ден. Следователно не може да се прави девир за клетвените и оруджовите кефа̄рети в един и същ ден. Ако има завещание за клетва, за една клетва в един и същи ден на всеки един от десетимата бедняци се дава по два килограма жито или брашно, или някаква стока на същата стойност, злато или сребро. Тези неща могат да се дадат на един беден човек в продължение на десетина последователни дни. Може на един беден човек да се дадат книжни пари и да му се каже: “Упълномощавам те! С тези пари ще се храниш по два пъти на ден, сутрин и вечер, в продължение на десетина дни.” Човекът трябва да спази казаното: не може да даде тези пари за други неща, като за кафе и вестници например. Най-добрият вариант за разрешаване на въпроса е да се намери някой готвач и да се споразумее с него, като му се дадат десетдневните пари. Избраният беден човек ще се храни при него сутрин и вечер в продължение на десетина дни. Това е положението и при оруджа, развален след изпълнено възнамерение, и кефа̄ретите зъха̄р²¹. При тях, за кефа̄рета на един ден, се дава половин са' жито на шестдесетима бедни мюсюлмани в рамките на един ден или половин са' (1750 гр.) жито на един беден мюсюлманин в продължение на шестдесетина дни, или стока на същата стойност. Може и чрез двукратно ежедневно хранене.

Не е необходимо да се прави зекя̄тов иска̄т ако не е завещано. Наследникът може (има фетва̄ за това), от само себе си, да изпълни девр за иска̄та на зекя̄та.

Велията, изпълнявайки девр, при всяко даване на жълтиците на бедните, трябва да прави възнамерeние за нама̄зов или оруджов иска̄т. Бедният, когато ги връща обратно, трябва да каже, че ги подарява, а велията – че ги приема. Ако велията не е в състояние да изпълни иска̄т, трябва да упълномощи някого за целта и той ще направи иска̄т и девр.

Във “Васиййетна̄ме” на има̄м Биргивӣ и в неговото разяснение от Ка̄диза̄де Ахмед ефенди пише: “Бедните мюсюлмани не бива да са достигнали до границата ниса̄б (ако са, ще се приемат за богати според исляма). Могат да бъдат избрани от роднините на покойника. Когато се дава на бедния, трябва да му се каже “Давам ти това като иска̄т за еди колко си нама̄за на еди кой си покойник”, а бедният “Приех!” и да знае, че стават негова собственост. Ако не е наясно с това, трябва предварително да се научи. Бедният, проявявайки добро, със свое собствено желание ги дава на друг беден човек, казвайки “Давам ти това като откуп за иска̄та на нама̄за на еди кой си.” Другият беден мюсюлманин ги взема и казва “Приех!” Той трябва да знае, че щом веднъж ги е приел, те стават негов имот. Ако ги взема като подарък, който му се поверява, девирът не се приема. Този втори беден мюсюлманин, след като каже “Взех, приех!”, ги дава на трети беден мюсюлманин, като му казва “Дадох ти ги!” Ето по този начин трябва да се изпълни девр за нама̄з, орудж, зекя̄т, курбан, садака-и фитр, адак (обет) и човешки и животински права. Покупко-продажбите, които са фа̄сид или невалидни, са също вид престъпване на човешки права. [Фа̄сид са онези покупко-продажби, чиято същност не противоречи на исляма, а тяхното качество. Тяхното извършване е голям грях.] Не е позволено да се прави девр за кефа̄ретите на обетите и оруджите.

После бедният, в когото за последно са останали жълтиците, със свое собствено желание и доволство, ги подарява на велията. Той ги приема и казва “Приех ги!” Ако бедният не ги подари, не могат да му бъдат отнети насила, защото са негова собственост. Велията може да даде на тези бедни мюсюлмани малко злато, пари или нещо от останалия имот на починалия, и сева̄бът от тази садака (милостиня) да се подари на душата му. Беден мюсюлманин със задължения и дете, което не е полово и умствено зряло, не бива да участват в девра. Защото за бедния мюсюлманин е фарз с парите, които ще получи, да изплати своя дълг. Не е допустимо да пропусне този фарз и даде жълтиците на бедния до него като кефа̄рет за покойника. Девирът ще се приема, но той изобщо няма да спечели сева̄б, а напротив – ще спечели грях.

Ако безимотен покойник е завещал девр, неговият велия не е длъжен (ва̄джиб) да го прави. За покойника е ва̄джиб да завещае иска̄т на кефа̄ретите с оставения имот, при условие, че имотът, необходим за иска̄т, не надвишава една трета част от целия. В този случай се прави иска̄т без да има нужда от девр. Ако една трета част от имота не е достатъчна за иска̄т, за него ще е грях да завещае – с по-малко от една трета част – да се извърши девр. В пети том, 273. стр., Ибни Āбидӣн казва: “За болния човек, който има малки деца или големи, които са пълнолетни според исляма и праведни, но бедни и нуждаещи се от имот, е по-добре да остави своя имот на праведните си деца, отколкото да го завещае за вършене на благодеяния. В “Безза̄зиййе”, в раздела за подаръците, пише: “Човек не бива да оставя имот на онези свои деца, които вършат грехове. Трябва да го разходва за добро, защото ако остави на тях, ще се превърне в техен помощник в греха. На дете, което върши грехове, не бива да се дава повече пари, отколкото е нужно за издръжката му.”

Не е позволено за човек, който има много нама̄з, орудж, зекя̄т, курбан и обетни задължения, да завещае девр с по-малко от една трета част от имота, а с останалите да се изпълни Кора̄н-и керӣм, хатм-и техлӣл (четене на 70 000 келиме-и тевхӣда) и мевлид. Онези, които дават и вземат пари за тяхното четене, ще получат голям грях. Да се дава или взема пари за изучаване на Кора̄н-и керӣм (теджвид) е допустимо, но за четене не е.

Нито за наследниците, нито за някой друг, не е допустимо да навакса онези нама̄зи и оруджи, които са пропуснати от покойника. Но е позволено и хубаво да се изпълни на̄филе нама̄з и орудж и подари сева̄ба на душата на покойния мюсюлманин.

Ако покойникът е имал неизпълнен хадж, за човека, на когото е завещано, става джа̄из да го навакса. Т.е. задължението на починалия ще бъде изплатено, защото хаджът е поклонение, което се извършва с тяло и имот. Да се извърши на̄филе хадж от името на друг е позволено винаги. Но хадж, който е станал фарз, може да се извърши само от заместник, който е упълномощен от лице, което не ще бъде в състояние да го извърши лично до сетен дъх.

В “Меджма’ул-енхур” и “Дурр-ул-мунтека̄” пише: “Иска̄тът на починалия се прави преди погребението.” В “Кухиста̄нӣ” пише, че може и след.

При изпълняване на иска̄т за нама̄з, орудж, зекя̄т и курбан е допустимо на един беден мюсюлманин да се дадат неща, надвишаващи границата ниса̄б. Всички жълтици могат да бъдат дадени на един беден човек.

Не е допустимо за болен човек, който е на предсмъртно легло, да даде фидйе за нама̄зите, които не е извършил. Но за човек, който е твърде възрастен, за да може да говее, е джа̄из да даде фидйе за оруджите, които не е успял да изпълни. Болният човек трябва да се кланя, дори да е с иима. Ако не може и така повече от един ден, неизпълнените нама̄зи се опрощават. Ако оздравее, не е длъжен да ги навакса, за разлика от оруджите. Ако умре преди да се възстанови, пропуснатите оруджи се опрощават.

Осма част

32 И 54 ФАРЗА

Когато едно пълнолетно дете или неверник каже “Келиме-и тевхӣд”, т.е. “Ля̄ иля̄хе иллялла̄х Мухаммедун Расӯлюллах” и повярва в неговия смисъл, става мюсюлмани. Това заличава всички грехове на неверниците, веднага. Тези новоприели исляма хора, както и всички други мюсюлмани, намирайки възможност, трябва да наизустят шестте условия на вярата, т.е. “Āменту”; да повярват в тях, като научат техния смисъл; и да кажат: “Повярвах, че ислямът, т.е. заповедите и забраните, предадени от Мухаммед (алейхисселя̄м), са повелени от Алла̄ху теа̄ля̄.” После при първа необходимост трябва да научат нравите и делата, които са фарз, т.е. повелени, и делата, които са хара̄м, т.е. забранени. Това е фарз. Ако човек отрече, че е фарз да научи тези неща, да върши фарзовете и отбягва хара̄мите, напуска исляма. Ако не харесва дори едно от тези научени неща и не ги приема, става муртед. Муртедът не би могъл да стане мюсюлманин само с казване на “Ля̄ иля̄хе иллялла̄х” и изпълняване на някои заповеди на исляма, например като изпълнява нама̄з, държи орудж, ходи на хадж и върши добрини. В отвъдното няма да намери никаква отплата за тях. Вероотстъпникът, за да стане мюсюлманин, трябва да се покае за онова, което го е изкарало от религията.

Ислямските учени са изброили 32 и 54 фарза, които всеки мюсюлманин задължително трябва да научи, да повярва в тях и да ги изпълнява.

32 ФАРЗА

Условия на вярата: Шест (6)

Условия на исляма: Пет (5)

Фарзове на нама̄за: Дванадесет (12)

Фарзове на абдеста: Четири (4)

Фарзове на гусюл абдеста: Три (3)

Фарзове на тейеммума: Два (2)

Някои учени са казали, че фарзовете на тейеммума са три. В този случай фарзовете стават тридесет и три.

Условия на вярата (6)

1 – Да се вярва в съществуването и единството на Алла̄ху теа̄ля̄.

2 – Да се вярва в меля̄икетата (ангелите).

3 – Да се вярва в книгите, низпослани от Алла̄ху теа̄ля̄.

4 – Да се вярва в пророците на Алла̄ху теа̄ля̄.

5 – Да се вярва в Съдния ден.

6 – Да се вярва в съдбата, т.е. вяра в това, че доброто и злото са от Алла̄ху теа̄ля̄.

Условия на исляма (5)

7 – Да се произнася Келиме-и шеха̄дет.

8 – Да се изпълнява петкратен нама̄з всеки ден, когато настане тяхното време.

9 – Да се дава зекя̄т от имуществото.

10 – Да се говее през всеки ден от месец рамаза̄н.

11 – Да се извършва хадж веднъж в живота от страна на този, на когото му стига сила за това.

Фарзовете на нама̄за

A – Фарзовете извън нама̄за са седем. Те се наричат и условия.

12 – Таха̄рет от хадес (вземане на абдест и гусюл).

13 – Таха̄рет от неджа̄сет (изчистване на мръсотия).

14 – Сетр-и аврет (покриване на частите от тялото, които ислямът повелява).

15 – Истикба̄л-и къбле (обръщане към къбле).

16 – Време.

17 – Възнамерение.

18 – Изпълняване на ифтита̄х (тахрӣме) текбӣр.

В – Фарзовете вътре в нама̄за са пет. Те се наричат още рукнове.

19 – Къям.

20 – Кира̄ет (къра̄ет, къра̄ат).

21 – Руку.

22 – Седжде.

23 – Ка’де-и а̄хира (последно сядане).

Фарзовете на абдеста (4)

24 – Да се измие лицето.

25 – Да се измият ръцете, включително лактите.

26 – Да се избърше (месх) една четвърт от главата.

27 – Да се измият краката, заедно с петите.

Фарзовете на гусюл абдеста (3)

28 – Да се измие устата (мазмаза).

29 – Да се измие носа (истиншак).

30 – Да се измие цялото тяло.

Фарзовете на тейеммума (2)

31 – Да се прави възнамерение за изчистване от състояние на липса на абдест или гусюл.

32 – Да се търкат двете длани в чиста пръст и да се избърше лицето. След това се търкат за втори път и се избърсват двете ръце до лактите.

54 ФАРЗА

1 – Да се вярва в единството на Алла̄ху теа̄ля̄.

2 – Да се ядат и пият халял (позволени от исляма) неща.

3 – Да се извършва абдест.

4 – Да се изпълнява петкратен нама̄з.

5 – Да се извършва гусюл абдест.

6 – Да се вярва, че препитанието е от Алла̄ху теа̄ля̄.

7 – Да се носят чисти и халял дрехи.

8 – Да се уповава на Алла̄ху теа̄ля̄.

9 – Да се задоволява с това, което се притежава.

10 – Да се оказва благодарност на Алла̄ху теа̄ля̄ за всички Негови блага.

11 – Да се задоволява със съдбата.

12 – Да се изтърпяват трудности.

13 – Да се прави покаяние (тевбе) за греховете.

14 – Да се изпълнява поклонение в името на доволството на Алла̄ху теа̄ля̄.

15 – Да се приема шейта̄на (сатаната) за враг.

16 – Да се примирява със заповедите на Кора̄н-и керӣм.

17 – Да се знае, че смъртта е истина.

18 – Да се приемат приятелите (любимите раби на) Алла̄ху теа̄ля̄ за приятели, а враговете за врагове.

19 – Да се върши добро на родителите.

20 – Да се повеляват заповяданите и възбраняват забранените от исляма неща.

21 – Да се посещават [праведните] роднини.

22 – Да не се злоупотребява с доверието.

23 – Непрестанно да се изпитва страх от Алла̄ху теа̄ля̄ и да се страни от нахалство и престъпване на границите (посочени от религията).

24 – Да се подчинява на Аллах и Неговия Пророк.

25 – Да се отбягват греховете и извършват иба̄детите.

26 – Да се подчинява на управителите мюсюлмани.

27 – Да се съзерцава и да се взема поука от света.

28 – Да се размишлява относно съществуването на Алла̄ху теа̄ля̄.

29 – Да се пази езика от казване на неприлични и срамни думи.

30 – Да се поддържа сърцето чисто.

31 – Да не се подиграва с никого.

32 – Да не се поглеждат забранени неща.

33 – Да се спазва винаги даденото обещание.

34 – Да се пази ухото от слушане на грозни (непозволени от исляма) неща.

35 – Да се учи знание.

36 – Да се съблюдава справедливостта при използване на уредите за претегляне.

37 – Човек да не се чувства сигурен от наказанието на Алла̄ху теа̄ля̄, да се страхува винаги от Него.

38 – Да се дава зекя̄т и да се помага на бедните мюсюлмани.

39 – Да не се губи надежда от милостта на Алла̄ху теа̄ля̄.

40 – Да не се следват желанията на нефса.

41 – Да се хранят хората в името на доволството на Алла̄ху теа̄ля̄.

42 – Да се работи за печелене на нужното препитание.

43 – Да се дава зекя̄т от имуществото и ушур от реколтата.

44 – Да не се осъществява полов контакт с жени в месечен цикъл или следродилен период.

45 – Да се чисти сърцето от грехове.

46 – Да се въздържа от високомерие.

47 – Да се пази имота на сирака, който не е достигнал до полова и умствена зрялост.

48 – Да не се доближава до млади мъже.

49 – Да се изпълнява петкратен нама̄з, когато настъпи тяхното време и да не се пропускат.

50 – Да не се присвоява ничий имот чрез насилие.

51 – Да не се съдружава (ширк).

52 – Да се въздържа от прелюбодейство.

53 – Да не се пие вино и алкохолни напитки.

54 – Да не се заклева без основателна причина.

КУФР [КУФУР, НЕВЕРИЕ]

(НЕЩА, КОИТО ИЗКАРВАТ ОТ ИСЛЯМА)

Най-голямото зло, сред всички злини, е да се отрича Алла̄ху теа̄ля̄. Проява на неверие е да не се вярва във всичко, в което (според исляма) задължително трябва да се вярва. Куфр е да не се вярва в Мухаммед (алейхисселя̄м). ВЯРА (ӢМĀН) е да се повярва от сърце във всичко, което Мухаммед (алейхисселя̄м) е донесъл от Алла̄ху теа̄ля̄, и потвърди с език. Когато има извинителна причина (препятствие), потвърждението с език би могло да се пропусне. За да се появи вяра в даден човек (за да стане мюсюлманин), той трябва да се опази от нещата, които ислямът съобщава, че са признаци на неверие. Да се омаловажава една от заповедите и забраните на исляма, да се подиграва с Кора̄н-и керӣм, меля̄икетата или с един от пророците (алейхиссаля̄ту веттеслӣма̄т) са от признаците на неверие. Когато се каже “отричане” се има предвид “да не се потвърди (повярва), когато се чуе”. Съмнението е вид отричане.

Има три вида неверие: Джехлӣ, джухӯдӣ и хукмӣ.

I – Това е неверието на онези, които не са чували или размишлявали (за вярата). Нарича се джехлӣ (тъй като е породено от невежество) и е два вида:

a) Обикновено: Онези, които са попаднали в тази категория, знаят, че са невежи. При тях не би могло да се говори за грешно убеждение, защото са като животните: онова, което разграничава хората от животните, e познанието и разбирането. Тези хора са дори по-низки от тях, защото животните изпълняват перфектно онова свое задължение, което им е възложено по сътворение.

b) Джехл-и муреккеб, т.е. грешно, отклонено вероубеждение: Тук попадат гръцките философи и мюсюлманите от отклонените седемдесет и две течения, чиито вероубеждения противоречат на онова, което е ясно обявено в исляма. Това невежество е по-опасно от първото и представлява болест, чийто лек не е известен.

II – Куфр-и джухӯдӣ. Нарича се и куфр-и ина̄дӣ. Тези хора не вярват (не стават мюсюлмани) поради инат, макар да са проумели истината. Това неверие се поражда от високомерие, страст към високи постове и страх от хорски порицания. Примери за подобни неверници са Фараонът, неговата свита и ромейският цезар Ираклий.

III – Куфр-и хукмӣ. Когато човек каже или направи нещо, символизиращо неверие, – дори да потвърждава от сърце и казва, че вярва в исляма – става кя̄фир (напуска религията). Да се оценява нещо, чието неоценяване ни е повелил ислямът или да не се оценява онова, чието оценяване е повелил, е куфр, т.е. изкарва от исляма.

1 – Да се каже, че “Алла̄ху теа̄ля̄ ни гледа от Арша или небето” е куфр.

2 – Да се каже “Алла̄ху теа̄ля̄ ти угнетява така, както ти ме угнетяваш”.

3 – Да се каже “Еди кой си мюсюлманин ми изглежда като евреин”.

4 – Да се изрече лъжа и добави “Алла̄ху теа̄ля̄ знае, че е вярно”.

5 – Да се ползват думи, омаловажаващи меля̄икетата.

6 – Да се подценява Кора̄н-и керӣм или някоя негова буква, или да не се вярва в дори една буква от него.

7 – Да се чете Кора̄н-и керӣм в музикален съпровод.

8 – Да се отричат истинските Тора и Евангелие и да се подиграва с тях. [Днес техните оригинали не съществуват.]

9 – Да се чете Кора̄н-и керӣм с букви, наречени шаз и да се каже: “Това е Кора̄н-и керӣм”. [Шаз са буквите, които не са съобщени от мнозинството от Есха̄б-и кира̄м.]

10 – Да се каже омаловажителна дума относно пророците.

11 – Да се отрече някой от двадесет и петимата пророци (алейхимуссалева̄ту веттеслӣма̄т), чиито имена са поместени в Кора̄н-и керӣм.

12 – Да се каже “Той е по-добър от пророк” за благодеятелен човек.

13 – Да се каже, че пророците са били в нужда е куфр, защото тяхната бедност е била по тяхно желание.

14 – Ако някой каже, че е пророк, той и тези, които му вярват, стават неверници.

15 – Куфр е да се подиграва със събитията, които ще се случат в отвъдния живот.

16 – Да се отричат мъченията в гроба и отвъдния живот [твърдейки, че противоречат на разума и науката].

17 – Да се отрича, че Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде видян в Рая и да се каже “Аз не искам Рая, искам Алла̄ху теа̄ля̄”.

18 – Да се употребяват думи, които символизират неверие и да се каже, че научните знания са по-важни от религиозните.

19 – Да се каже “Все едно е дали ще се кланяш или не”.

20 – Да се каже “Не бих дал зекя̄т”.

21 – Да се каже “Де да беше лихвата халял”.

22 – Да се каже “Де да беше халял да угнетяваш”.

23 – Да се очаква сева̄б от милостиня, реализирана с имот, който е спечелен по забранен от исляма начин. Ако бедният, който е получил милостинята, отправи добра молитва за даващия, при условие, че знае, че милостинята е от хара̄м, също напуска исляма.

24 – Да се каже, че кия̄сът (къя̄сът) на има̄м а’зам (великия има̄м) Ебӯ Ханӣфе не е валиден, е куфр. Ето защо вахабитите (вахабиите, уахабитите), които твърдят това, стават неверници.

25 – Да не се харесва един от известните суннети.

26 – Човек напуска исляма ако каже “Не виждам нищо друго, освен минбер, рогозка и гроб!”, когато чуе за свещения хадӣс “Разстоянието между моя гроб и минбер [Равда-и мутаххера] е градина от дженнетските.”

27 – Да се отричат и да се подиграва с ислямските знания и учени е куфр.

28 – Всеки, който пожелае да стане неверник, ще стане такъв още щом го възнамери.

29 – Всеки, който иска другите да станат неверници – поради това, че харесва неверието –, става неверник.

30 – Човек ще стане неверник ако каже дума, която предизвиква неверие, умишлено и съзнателно. Ако я каже без да знае, че предизвиква неверие, също ще стане неверник според мнозинството ислямски учени.

31 – Човек ще стане неверник, когато преднамерено извърши дело, причиняващо неверие. Много са учените, които казват, че ще стане неверник дори да не знае, че това причинява неверие.

32 – Да се запасва пояса, който свещениците носят и се нарича зунна̄р. Човек става неверник, когато носи или облича неща, символизиращи неверие. Те са забранени и за търговците, които живеят в да̄р-ул-харб (държава, която не се управлява според исляма). Да се ползват такива неща с цел да се направи шега и разсмее другите е неверие.

33 – Да се честват религиозните празници на неверниците, подобно на тях, предизвиква неверие. Да се подаряват неща, характерни за тези дни, също е неверие (спрямо исляма).

34 – Хората трябва да се страхуват от напускане на исляма, когато се опитват да разсмеят, зарадват или учудят някого, или се подиграват, или се стараят да се изтъкнат като учени или културни. Това важи и за думите, изречени с гняв, ярост или амбиция.

35 – Ако човек, който злослови (прави гъйбет), каже “Аз не правя гъйбет, само казвам нещата такива, каквито са!”, напуска исляма (защото това е вид отричане и омаловажаване на хара̄ма. Когато се каже скрит недостатък, става гъйбет. Когато се припише несъществуващ недостатък, става клевета).

36 – Ако едно момиче, което е било омъжено за един мюсюлманин, когато било дете, не знае за вярата и исляма, или не може да отговори на въпроси, отнасящи се до тях, след навършване на пубертета, нейният брак се разтрогва и става муртед (напуска исляма). Същото правило важи и за момчетата.

37 – Да се каже “Браво!” на човек, който е убил [несправедливо] или поръчал убийството на един мюсюлманин е куфр.

38 – Да се каже “Еди кой си трябва да бъде убит” изкарва от исляма ако неговото убийство не е ва̄джиб.

39 – Човек напуска исляма ако одобри гнет или убийство на човек с думи като “Добре си направил: той си го беше заслужил!”

40 – Да се излъже в името на Алла̄ху теа̄ля̄, като се каже например “Алла̄ху теа̄ля̄ знае, че те обичам повече от собственото си дете!”

41 – Ако лице, заемащо висок ранг, кихне и някой в негово присъствие му каже “Йерхамукеллах”, то онзи, който възрази на втория с думи като “Не бива да говорите така с големците!”, напуска исляма(, защото този ответ е сунна).

42 – Да се отнася несериозно и с омаловажение към заповедите на исляма, като нама̄з, орудж и зекя̄т.

43 – Да се губи надежда от милостта на Алла̄ху теа̄ля̄.

44 – Пари и стоки, чиято същност е халял, но поради по-късно проявили се причини са станали хара̄м, се наричат хара̄м ли гайрихӣ, като откраднатите вещи или нещата, които са придобити по забранен от исляма начин например. Да се каже, че са позволени не е неверие.

Втората група хара̄ми, като мърша, свинско и вино, чиято същност е хара̄м, се наричат хара̄м ли айнихӣ. Ако някой ги нарече халял, напуска исляма.

45 – Да се определя за халял един от категоричните хара̄ми.

46 – Да се омаловажава нещо, което ислямът цени, като еза̄н, джамия и книга по фикх.

47 – Да се кланя съзнателно без абдест.

48 – Да се кланя съзнателно към друга посока, освен към къбле, или да се каже, че не е необходимо да се кланя към него.

49 – Не е куфр ако един мюсюлманин бъде наречен “неверник” с цел да бъде очернен. Но е куфр ако бъде наречен неверник, искайки да стане такъв.

50 – Да се върши грях с омаловажение.

51 – Да не се вярва, че е необходимо да се изпълняват иба̄дети и отбягват хара̄ми.

52 – Да се вярва, че събраните данъци се превръщат в имот на владетеля (султана).

53 – Да се харесват религиозните ритуали на неверниците; да се препасва пояса зунна̄р, без да има крайна необходимост (липса на друг изход); да се ползват или харесват неща, символизиращи неверие.

54 – Всеки човек, който каже “Кълна се, че еди какво си е в еди кого си или го няма в еди кого си! Ако лъжа, нека стана евреин или безверник!”, става неверник със свое собствено желание, без значение дали твърдението му е вярно или не.

55 – Да се каже “Де да беше халял!” за нещо, което е хара̄м във всяка религия, като прелюбодеянието, хомосексуализма, лихвата или лъжата.

56 – Да се каже “Вярвам във всички пророци (алейхимуссалева̄ту веттеслӣма̄т), но не знам дали Āдем (алейхисселя̄м) е пророк или не.”

57 – Всеки, който не знае, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е пророкът на последното време, става неверник.

58 – Всеки, който каже “Ако казаното от пророците се окаже вярно, ще се спасим!”, става неверник. [Става кя̄фир като каже със съмнение.]

59 – Ако на човек му се каже “Ела да се кланяш!”, а той отвърне “Няма!”, напуска исляма. Ако е искал да каже “Няма да се кланям, защото ми заповядваш ти, а защото е заповядал Алла̄ху теа̄ля̄!”, не напуска.

60 – Ако на човек му се каже “Брадата не бива да е по-къса от една шепа” или “Отрежи брадата ако е по-дълга от една шепа”, или “Изрежи си ноктите: такава е сунната на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем)”, а той отвърне “Няма!”, напуска исляма. Същото важи и за другите суннети. (Не е куфр ако е искал да каже “Няма да извърша, защото искаш ти, а защото такава е сунната на Расӯлюллах.” Посочените слова причиняват куфр ако са казани за опровержение.)

61 – Ако някой си подстриже мустаците, а друг му каже “На нищо не заприлича!”, вторият има опасност да напусне исляма. [Да се скъсяват мустаците е сунна. Това слово подценява сунната.]

62 – Ако някой облече копринени дрехи от глава до пети, а друг му каже “Да ти е честито!”, вторият има опасност да напусне исляма. (Коприната е хара̄м за мъжете. Тези слова омаловажават хара̄ма.)

63 – Ако някой извърши мекрӯх – протегне крак, изплюе или уринира към къбле например –, а друг му каже “Не прави тези неща, защото са мекрӯх!”, а първият отвърне “Де да ни бяха всички грехове като тези!”, има опасност да напусне исляма заради омаловажаване на мекрӯха.

64 – Ако един прислужник влезе в стаята на господаря си и го поздрави по начин, повелен от исляма (със селям), и някой друг в присъствието на неговия господар му каже “Млъкни! Как смееш да поздравяваш така господаря си?”, третият става неверник. Но ако е искал да го научи на благоприличие и да му каже, че трябва да го поздрави от сърце, не става.

65 – Да се каже, че вярата нараства или намалява. Но ако се каже, че има̄нът расте или намалява по отношение на сила, не става куфр.

66 – Куфр е да се каже “Има две къблета. Едното е Кяа̄бе, а другото – Йерусалим.” Става неверие, когато се има предвид, че има две къблета сега. Но да се каже “Първото къбле беше Бейт-и Мукаддес ала отпосле стана Кяа̄бе!” не е куфр.

67 – Човек би могъл да загуби своята вяра ако безпричинно намрази или напсува един от ислямските учени.

68 – Учените са казали, че човек става неверник ако каже “Пазенето на мълчание по време на ядене е едно от добрите навици на огнепоклонниците” или “Да не се доближава до жените в месечен цикъл или следродилен период е едно от добрите навици на огнепоклонниците”.

69 – Ако някой запита “Мюсюлманин ли си?”, а друг отвърне “Инша̄аллах” и не може да се обоснове, вторият става неверник.

70 – Ако човек каже на друг, чието дете е починало “Твоето дете беше нужно на Алла̄ху теа̄ля̄”, напуска исляма.

71 – Ако една жена завърже на кръста черен конец и когато я запитат “Какво е това?”, отвърне “Зунна̄р!”, напуска исляма.

72 – Всеки, който казва Бесмеле, когато яде хара̄м, напуска исляма. Това важи за хара̄мите ли-айнихӣ, като мършата и виното, а не за хара̄мите ли-гайрихӣ. Не е куфр да се каже Бесмеле при ядене на открадната храна, защото нe храната, а самата кражба е хара̄м.

73 – Да се проявява доволство от неверието е неверие. Ако някой – с цел да прокълне някого – каже “Нека Алла̄ху теа̄ля̄ ти отнеме душата като неверник” има опасност да напусне исляма. Учените не са единодушни в това отношение. Доволството от неверието е неверие (т.е. изкарва от исляма). Но ако се каже с цел “Нека наказанието ти бъде безкрайно и болезнено заради твоите жестокости!”, не е куфр.

74 – Ако човек каже “Алла̄ху теа̄ля̄ знае, че не съм извършил това!” за нещо, което е направил, напуска исляма. С тези слова ще е приписал невежество на Алла̄ху теа̄ля̄.

75 – Ако се сключи брак без свидетели и се каже “Нашите свидетели са Алла̄ху теа̄ля̄ и Пророкът!”, и двамата – мъжът и жената – напускат исляма, защото Пророкът (саллялла̄ху алейхи ве селлем) не е знаел неведомото, докато е бил жив. Да се каже, че е знаел, е куфр. [Само Алла̄ху теа̄ля̄ знае неведомото и онези, на които е съобщил.]

76 – Ако някой каже, че знае местонахождението на откраднатите вещи или неведомото, той и тези, които му вярват, стават неверници. Ако каже, че го информират джинове, пак става неверник, защото дори те и пророците не знаят неведомото. [Само Алла̄ху теа̄ля̄ и онези, на които е съобщил, имат знание за него.]

77 – Ако някой поиска да се закълне в името на Алла̄ху теа̄ля̄, а друг му каже “Не искам клетва в Негово име, а в таля̄ка и честта!”, вторият напуска исляма.

78 – Ако човек каже на друг, когото не харесва “За мен твоето лице е като това на ангела на смъртта!”, напуска исляма, защото меля̄икето на смъртта [Азра̄ӣл (алейхисселя̄м)] е високопоставено меля̄ике. [Тези слова са проява на неуважение към него.]

79 – Всеки, който каже “Хубаво е да не се кланя нама̄з”, става неверник. Ако някой каже на друг “Ела да извършиш нама̄з”, а той отговори “Това е трудна работа за мен!”, вторият става неверник.

80 – Всеки, който каже “Алла̄ху теа̄ля̄ е моят свидетел на небето”, става неверник, защото приписва място на Алла̄ху теа̄ля̄. Той е пречист от пространство.

81 – Всеки, който назове Алла̄ху теа̄ля̄ “Отче!” [или “Дядо Господ!”], става неверник.

82 – Ако някой каже “Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) си е облизвал благословените пръсти след ядене”, а друг му отвърне “Това е неблагоприличие!”, вторият става неверник.

83 – Всеки, който каже, че Пророкът ни (алейхиссаля̄ту весселя̄м) е бил чернокож, напуска исляма. [Много хора днес наричат черните кучета “араби”, а хлебарките “черна Фатима”. Това е много опасно и трябва да се отбягва.]

84 – Ако човек каже “Препитанието е от Алла̄ху теа̄ля̄, но и рабите трябва да действат”, ще е извършил ширк (съдружаване), защото действията на рабите също са създавани от Алла̄ху теа̄ля̄.

85 – Всеки, който каже “Да си християнин е по-добре, отколкото юдеин или да си безверен американец е по-добре, отколкото комунист”, става неверник. Трябва да се каже “Юдеите и комунистите вършат повече злини от християните.”

86 – Всеки, който каже “По-добре е да си неверник, отколкото изменник!”, напуска исляма.

87 – Човек, който каже “За какво ми е да ходя на места, където се преподава ислям?” или “Че кой би могъл да изпълни онова, което са казали ислямските учени?”, или изхвърли на земята лист със записана на него фетва̄ (ислямски указ), или ако каже “За какво са ни притрябвали думите на ислямските учени?”, напуска исляма.

88 – Всеки, който се разсмее на чужда дума, причиняваща неверие, напуска исляма, заедно с онзи, който я е изрекъл. Ако се разсмее, защото не е в състояние да запази самоконтрол, не напуска.

89 – Ако човек каже “Душите на евлиите са винаги с нас и знаят всичко!”, става неверник, но ако каже, че идват, не става. [Душите на евлиите не могат да знаят и виждат всичко, както прави Алла̄ху теа̄ля̄. Те идват там, където се споменат техните имена, без преди това да са били там.]

90 – Всеки, който каже “Аз не познавам исляма” или “Не искам да знам за него!”, става неверник.

91 – Всеки, който каже “Ако Āдем (алейхисселя̄м) не беше изял от онази пшеница, нямаше да станем грешници”, напуска исляма. Но ако каже “Нямаше да сме на земята” – по този въпрос ислямските учени не са постигнали единодушие дали казващият става неверник или не.

92 – Ако някой каже “Āдем (алейхисселя̄м) бил тъкач”, а друг отвърне “Значи сме синове на един тъкач!”, вторият става неверник. (С тези слова ще е омаловажил и унижил един пророк.)

93 – Ако някой извърши малък грях и друг му каже да се покае (тевбе), първият би станал неверник ако му отвърне така “Та какво съм извършил, че да се покая?” (Ще е омаловажил греха, а това е куфр.)

94 – Ако някой, в обръщение към друг, каже “Нека отидем при някой ислямски учен или прочетем книга по фикх, илмиха̄л”, а отсрещният отговори “Че за какво ми е притрябвало ислямско знание?”, вторият става неверник заради пренебрежително отношение към знанието.

95 – Всеки, който унижава, не одобрява или петни книгите по тефсӣр и фикх, става неверник.

96 – Ако човек бъде запитан “От чие потомство си?”, “От чий народ си?”, “Кой е има̄мът на твоя мезхеб по вяра?” или “Кой е има̄мът на твоя мезхеб по отношение на дела?”, а той не успее да отговори, става неверник. (Защото не познава исляма.)

97 – Всеки, който определи за халял някой категоричен хара̄м, напуска исляма. [Опасно е да се твърди, че пушенето е хара̄м.]

98 – Куфр е да се каже “Де да беше халял!” за нещо, което е хара̄м във всички религии и чието разрешаване е алогично. Такива хара̄ми са прелюбодеянието, хомосексуализмът, да се яде след насита и лихвата. Не е куфр да се каже “Де да беше виното халял!”, защото не беше хара̄м във всички религии.

99 – Куфр е да се сторва Кора̄н-и керӣм средство за разсмиване на другите.

100 – Ако човек с име Яхия бъде наречен “О, Яхия! Хуз-ил-кита̄бе”, казващият става неверник, защото е вид подигравка с Кора̄н-и керӣм. Четенето на свещения Кора̄н в музикален съпровод, танци и песни е куфр.

101 – Опасно е да се каже “Сега дойдох, Бисмиллях”. (Т.е. ако човек се възгордява и си придава важност, и с това иска да каже на другите, че “Аз съм много важен човек. При мен се влиза с Бесмеле!”) Ако човек види многобройни създания на Алла̄ху теа̄ля̄ (като хиляди риби в океана или птици на небето) и каже “Ма̄халакаллах”, (визирайки второто значение на думата, което е “Тези неща не са създадени от Него!”), напуска исляма.

102 – Опасно е да се каже: “Няма да те напсувам сега, защото псувнята са я нарекли грях.” (Като че ли хората са забранили псувнята (определили законите на исляма), а не Алла̄ху теа̄ля̄.)

103 – Опасно е да се каже “Гол като телето Джебра̄ӣл”, защото е вид подигравка с меля̄ике.

104 – Има опасност от куфр ако се каже “Валла̄хи, кълна се в името на моето дете!” или “Кълна се в моето име!”

105 – Куфр е да се чете Кора̄н-и керӣм, мевлид или иляхия там, където се свири на музикални инструменти. Куфр е да се четат посочените неща в музикален съпровод.

106 – Харам е на места, където се вършат грехове, да се четe уважително Кора̄н-и керӣм, мевлид, иляхия или салева̄т. Куфр е да се четат за забавление и удоволствие.

107 – Ако човек не оказва уважение към еза̄на, изпълняван съгласно сунната, моментална става неверник.

108 – Който дава (произволни) значения на свещените а̄йети в Кора̄н-и керӣм, опирайки се на своя ум, напуска исляма.

109 – Лице, чиято вяра не е в съответствие със знанията, които са ясно посочени в Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите, и съобщени единодушно от има̄мите муджтехиди, и добре известни сред мюсюлманите, става неверник. Това неверие се нарича илха̄д, а всеки, който вярва по такъв начин, мулхид.

110 – Всеки, който уважително поздрави някой неверник, напуска исляма.

111 – Да се казват уважителни думи на неверници, от рода на “учителю мой”, е куфр.

112 – Всеки, който е доволен от неверието на друг, става неверник.

113 – Дисковете и дискетите, на които са записани Кора̄н-и керӣм, са ценни като самия мусха̄ф (мусха̄ф-и шерӣф). Неуважението към тях също е неверие.

114 – Има гадатели и магьосници, които се запознават с джинове, а други, гледайки в определени книги, отговарят на всякакви въпроси. Всеки, който вярва в казаните и правени от тях неща, става неверник, дори казаното понякога да излиза вярно. Защото се вярва, че друг, освен Алла̄ху теа̄ля̄, знае всичко и може да осъществява всяко свое желание. Това е куфр. [Това не важи за научните познания.]

115 – Куфр е да се пропуска суннет без да му се отдава значение.

116 – Куфр е да се запасва свещеническия пояс зунна̄р; да се кланя на идоли, кръстове, статуи или снимки; да се хулят книгите, които дават знания за правилата на исляма; да се подиграва с ислямски учен; да се изричат или пишат неща, които изкарват от исляма; да се отдава значение на нещата, за които ислямът повелява да не се зачитат или да не се отдава значение на онова, което ислямът повелява да се оценява.

117 – Всеки, който казва и вярва, че магьосникът би могъл да постигне всичко с магии или че магията винаги дава ефект, става неверник.

118 – Когато един мюсюлманин отвърне с “Да, моля!” на човек, който го е нарекъл “Безвернико!”, напуска исляма.

119 – Куфр е със средства от хара̄м да се строи джамия, дава милостиня или извършва друго благодеяние, и да се очаква сева̄б от това.

120 – Ако човек, очаквайки сева̄б, даде милостиня със средства, спечелени по категорично забранен от исляма начин, а бедният (получил тези средства), знаейки, че са от хара̄м, каже “Аллах да е доволен от теб!”, и ако трети каже “Āмӣн!”, всички те стават неверници.

121 – Куфр е да се твърди, че е халял да се ожени за жена, с която бракът е хара̄м.

122 – Куфр е да се слуша Кора̄н-и керӣм и мевлид за забавление чрез радио или високоговорители в механи или на места, където се вършат грехове.

123 – Куфр е да се чете Кора̄н-и керӣм в музикален съпровод.

124 – Куфр е да не се оказва уважение към подобието на Кора̄н-и керӣм, което се чете по радио или високоговорител.

125 – Куфр е за друг, освен за Алла̄ху теа̄ля̄, да се ползва думата “създател” (създаде, създава), без значение каква е причината.

126 – Куфр е да се каже умишлено Абдулкойдур вместо Абдулка̄дир, Абдулузейз вместо Абдул’азӣз, Мемо вместо Мухаммед, Хассо вместо Хасен или Ибо вместо Ибра̄хӣм. Има хора, които изписват тези имена на обувките си и стъпват върху тях: в това има опасност от куфр.

127 – Ако човек умишлено изпълнява нама̄з без абдест или не харесва някой суннет, става неверник. Куфр е да не се отдава значение на сунната.

128 – Всеки, който каже “Рушим тюрбетата на евлиите, за да не ги помислят невежите за творци (създатели)!”, става неверник.

129 – Онзи, който става причина за неверието на някой друг или на собственото си дете, напуска исляма.

130 – Куфр е да се твърди, че прелюбодеянието и хомосексуализмът са допустими.

131 – Куфр е да не се отдава значение на хара̄м, който е съобщен с насс [т.е. със свещен а̄йет или хадӣс] или иджма̄’ (единодушие на учените).

132 – Упорството в големия грях може да доведе до неверие. Куфр е да не се отдава значение на нама̄за.

133 – Куфр е да се слагат на земята листи, покривки или седжадета, на които има думи, изписани с ислямски букви. [Куфр е ако се прави с цел унижение.]

134 – Куфр е да се каже, че Ебӯ Бекр-и Съддӣк и Омер-ул-Фа̄рӯк (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхум) не са имали право да станат халӣфи.

135 – Куфр е да се очаква нещо от мъртъв човек с вяра, че може да върши нещо без позволението на Алла̄ху теа̄ля̄.

136 – Много грозно и опасно е да се нарича някой мъртвец “човекът, който помага веднага”.

137 – Да се погребват мъртъвците е фарз. Ако човек не отдаде значение на този фарз и каже “Това противоречи на науката и е проява на изостаналост. Трябва да изгаряме труповете, като будистите, брахманите и комунистите!”, става неверник, вероотстъпник.

138 – Куфр е да се отрeчe с език или сърце някой жив или починал евлия.

139 – Куфр е да се оказва вражда към евлиите или към хората, които прилагат своите придобити знания.

140 – Куфр е да се каже, че евлиите притежават качеството исмет (безгрешност). [Това качество е присъщо единствено на пророците.]

141 – Има опасност да умре без вяра онзи човек, който не е получил никакъв дял от илм-и ба̄тън (духовното знание). Най-ниската степен е вярата в съществуването му.

142 – Куфр е да се чете Кора̄н-и керӣм по начин, който не е четен от никой ислямски учен преди. Това е куфр дори да не променя значенията и думите.

143 – Куфр е да се използват неща, които са характерни за поклоненията на християнските свещеници.

144 – Куфр е да се вярва, че дадено събитие се случва от само себе си. Куфр е да се вярва, че животните от едноклетъчни организми са еволюирали в по-сложни същества и накрая се превърнали в хора.

145 – Всеки, който не кланя нама̄з нарочно, не мисли да го навакса и не се страхува, че ще бъде наказан за това, става неверник и според ханефӣтския мезхеб.

146 – Куфр е да се правят поклоненията на неверниците, като например да се свири на орган или бие камбана в джамиите, или да се ползват неща, които според исляма символизират неверие, когато няма зарӯрет (крайна необходимост или липса на друг изход).

147 – Човек, който хули Есха̄б-и кира̄м, се нарича мулхид. Мулхидът е вид неверник.

148 – Куфр е да се уважават неверниците чрез поставяне на техни снимки на високи места.

149 – Куфр е да се вярва, че кръстовете, звездите, кравите или хората, за които са правени статуи, притежават едно от качествата, които са характерни за Алла̄ху теа̄ля̄, например да се вярва, че създават каквото пожелаят, правят каквото искат, лекуват болните и др.

150 – Всеки, който каже, че хазрети Āише е била лоша жена или че баща ѝ (хазрети Ебу Бекр) не е бил саха̄бин, става неверник.

151 – Категорично се знае, че хазрети Ӣса̄ ще слезе от небето. Всеки, който не приема това, напуска исляма.

152 – В Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите са изброени имена на някои хора, които ще влязат в Рая. Всеки, който нарече неверник един от тях, напуска исляма.

153 – В Кора̄н-и керӣм има свещени знамения, които са отвъд науката. Да се променят техните значения, за да се адаптират към научното познание, е голям грях. Да се променят тефсӣрите (разясненията) на селеф-и са̄лихӣн [Есха̄б-и кира̄м и учените муджтехиди от Та̄би’ӣн и Тебе-и та̄би’ӣн] също е голям грах. Всеки, който прави такива преводи и тефсӣри, става неверник.

154 – Ако едно момиче, което твърди, че вярва в исляма, не познава своята религия, когато достигне до полова и умствена зрялост, напуска исляма. Същото важи и за момчетата.

155 – За жените мюсюлманки е забранено (хара̄м) да излизат на улицата с непокрити глави, ръце и крака, и да ги показват на чужди мъже. Ако не отдават значение на това, вярата ги напуска и стават неверници.

156 – Фарзовете и хара̄мите, съобщени от нашия Пророк, са важни като фарзовете и хара̄мите, написани в Кора̄н-и керӣм. Човек, който не вярва в тях и не ги приема, става неверник.

157 – Когато тесбӣхът в руку се произнесе със (Зъ) т.е. (азъйм), означава “Моят Господ е велик.” Когато се произнесе с меко (Зе), тогава се чете (азим) и означава “Моят Господ е моят враг.” Нама̄зът се разваля и причинява куфр, защото значението на израза се измeня.

158 – Човек губи вяра, когато каже “Колко добре четеш!” на ха̄фъзин, който рецитира Кора̄н-и керӣм без да съблюдава правилата на теджвӣда. Това е така, защото този, който кажe “това е хубаво” за нещо, което е хара̄м според четирите мезхеба, става неверник. Но ако е искал да каже, че има хубав глас, няма да напусне исляма.

159 – Всеки, който не вярва, че ангелите съществуват, става неверник.

160 – На свещените а̄йети в Кора̄н-и керӣм се дават ясните и добре известни значения. Всеки, който променя тези значения, т.е. следва ба̄тъниите (исма̄’ӣлиите), напуска исляма.

161 – Ако човек, правейки магия, изрече или направи нещо, причиняващо куфр, става неверник.

162 – Ако човек се обръща към някой мюсюлманин с думите “о, невернико” [или го нарича масон или комунист], и вярва, че е неверник, напуска исляма.

163 – Ако човек, който изпълнява своите поклонения, се страхува от губене на вяра и казва “Имам много грехове: моите поклонения не биха могли да ме спасят!”, няма да напусне исляма, а напротив, ще покаже, че притежава силна вяра. Но ако мисли, че след време (със свое желание) би могъл да напусне исляма (не е убеден, че иска да остане мюсюлманин до края на живота), още на мига става неверник.

164 – Да се дава конкретна цифра за броя на пророците би могло да доведе до това да се приема за пророк такъв, който не е или да се отхвърля такъв, който е. Да не се приема един е равносилно на отричане на всички и това е куфр.

Всеки мюсюлманин, мъж или жена, ще загуби своята вяра, когато с желание и без да има принуда каже или направи нещо, което с единодушието на учените причинява куфр, независимо дали е направено с цел шега или неразбирайки смисъла на изреченото или стореното. Такъв човек се нарича муртед (вероотстъпник), а видът неверие – куфр-и ина̄дӣ. Предишните сева̄би на онзи, който е станал муртед чрез куфр-и ина̄дӣ, изчезват. Дори да се покае, не биха му се върнали обратно. Ако е богат, трябва отново да замине за хадж. Не е необходимо да навакса нама̄зите, оруджите и зекя̄тите, които е изпълнил, бивайки муртед. Но трябва да навакса онези поклонения, които са пропуснати преди вероотстъпничеството. В този случай да се каже Келиме-и шеха̄дет не е достатъчно. Трябва да се откаже от онова, което го е изкарало от исляма. [Трябва да влезе в исляма през онази врата, през която е излязъл.] Ако някой каже нещо, което не знае, че ще го изкара от исляма или ако извърши нещо, в което учените не са единодушни, че изкарва от исляма, то неговите неверие и разтрогване на брака са съмнителни, т.е. не би могло да бъде наречен категорично кя̄фир, но той – за по-сигурно – трябва да поднови вяра и брак. Ако човек стане неверник поради невежество, това състояние се нарича куфр-и джехлӣ. Незнанието не е извинение, а голям грях, защото за всеки мюсюлманин е фарз да научи определени неща. Не се разваля вярата и бракът на онзи, който по погрешка или искайки да каже нещо друго, изрече слово, което е куфр. Но ще е добре да се покае и поднови вяра.

Неверникът става мюсюлманин чрез изричане на един Келиме-и тевхӣд, но и мюсюлманинът би могъл да стане неверник само с една единствена дума.

Ако от едно изявление или действие на мюсюлманин биха могли да бъдат извлечени сто заключения и ако едно от тях показва наличието на вяра, а другите деветдесет и девет – неверие, ние следва да изберем това едното и да го приемем за мюсюлманин. Т.е. деветдесет и деветте значения, който сочат неверие, не се вземат под внимание. Отдава се значение само на едното, което показва наличие на вяра. Тези думи не бива да бъдат разбрани погрешно! Тук следва да се обърне внимание на две неща: На първо място, лицето, чието изявление или действие ще се анализира, трябва да е мюсюлманин. Ако един французин похвали Кора̄н-и керӣм или някой англичанин каже, че Аллах е един, за тях не би могло да се каже, че са станали мюсюлмани. На второ място, за да заслужава внимание такъв човек, трябва да може от едно негово изявление или действие да се извлекат сто заключения, а не от сто негови изявления и действия едно да показва наличие на вяра, а деветдесет и девет неверие.

Всеки мюсюлманин трябва да чете тази молитва за вяра, сутрин и вечер:

“АЛЛА̄ХУММЕ ИННӢ Е’ӮЗУ БИКЕ МИН ЕН УШРИКЕ БИКЕ ШЕЙ-ЕН ВЕ ЕНЕ А’ЛЕМУ ВЕ ЕСТАГФИРУ-КЕ ЛИМА̄ ЛЯ̄-А’ЛЕМУ ИННЕКЕ ЕНТЕ АЛЛЯ̄МУЛ-ГУЙӮБ.”

Може да поднови брак и вяра с думите “АЛЛА̄ХУММЕ ИННӢ УРӢДУ ЕН УДЖЕДДИДЕЛ ӢМА̄НЕ ВЕННИКА̄ХА ТЕДЖДӢДЕН БИ-КАВЛИ ЛЯ̄ ИЛЯ̄ХЕ ИЛЛЯЛЛА̄Х МУХАММЕДУН РАСӮЛЮЛ-ЛАХ.”

НА КАКВО ТРЯБВА ДА ОБРЪЩАМЕ ВНИМАНИЕ,

ЗА ДА НЕ ЗАГУБИМ ВЯРА

1 – Трябва да вярваме в неведомото (гайб).

2 – Трябва да вярваме, че само Алла̄ху теа̄ля̄ знае неведомото и тези, на които Той е съобщил.

3 – Хара̄мите трябва да приемаме за хара̄ми.

4 – Халялите трябва да приемаме за халяли.

5 – Никой не бива да е сигурен от наказанието на Алла̄ху теа̄ля̄: трябва винаги да се страхува от Него.

6 – Никой не бива да губи надежда от милостта на Алла̄ху теа̄ля̄.

Ако човек отрече, че е извършил дело, което го прави вероотстъпник [изкарва от исляма], това би се приело за покаяние. Ако муртедът умре без да е направил покаяние, ще гори за вечно в Ада. Ето защо трябва да усещаме голям страх от попадане в неверие и ДА ГОВОРИМ МАЛКО. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Говорете добри неща или мълчете!” Трябва да бъдем сериозни и да отбягваме шегите и игрите. Не бива да вършим неща, несъвместими с разума и мъдростта. Трябва често да молим Алла̄ху теа̄ля̄, за да ни опази от неверие.

ИМА НЕЩА, КОИТО ПО-КЪСНО БИХА МОГЛИ ДА

ЗАЛИЧАТ СЪЩЕСТВУВАЩАТА ВЯРА

1 – Грешна вяра. [Всеки, който се отклони дори и малко от вярата, съобщена от учените на ехли суннит, става еретик или неверник.]

2 – Слаба вяра, т.е. да се вярва в исляма, но да не се изпълняват делата, повелени от него.

3 – Да се вършат неправилни неща (грехове) с деветте органа.

4 – Да се постоянства в големия грях.

5 – Да не се цени исляма като благо.

6 – Да не се изпитва страх от умиране без вяра.

7 – Да се угнетява.

8 – Да не се слуша еза̄на, който се изпълнява според сунната.

9 – Да не се подчинява на родителите.

10 – Да се дават многобройни клетви, дори да са верни.

11 – Да не се изпълнява та’дӣл-и еркя̄н в нама̄за.

12 – Да не се обръща внимание на нама̄за; да не се изучават знанията, свързани с неговото изпълнение и да не се отдава значение на тяхното преподаване на децата; да се пречи на онези, които вършат нама̄з.

13 – Да се пие алкохол.

14 – Да се угнетяват мюсюлмани.

15 – Човек да представя себе си за евлия и да преподава грешно религиозно знание.

16 – Да се забравя или не отдава значение на извършен грях.

17 – Да се възгордява.

18 – Да се самодоволства, т.е. човек да харесва своите знания и поклонения.

19 – Двуличие.

20 – Да се завижда на брат по религия.

21 – Да не се покорства спрямо заповедите на държавата и учителите, които са съвместими с исляма.

22 – Да се определя за добър онзи човек, който не е добре опознат.

23 – Да се упорства в лъжата.

24 – Да се отбягват учените.

25 – Да се удължават мустаците в повече, отколкото е сунна.

26 – Мъжете да носят копринени дрехи.

27 – Да се упорства в злословенето (гъйбет).

28 – Да се угнетяват съседите, дори да са немюсюлмани.

29 – Да се прекалява в яда и нервите относно земно дело.

30 – Да се дава и получава лихва.

31 – Да се удължават ръкавите и крачолите за показност.

32 – Да се правят магии.

33 – Да се прекъсва връзка с праведни махрем роднини.

34 – Да се изпитва омраза към любимите раби на Алла̄ху теа̄ля̄ и обича онези, които искат да унищожат исляма. [ХУББ-И ФИЛЛЯ̄Х и БУГД-И ФИЛЛЯ̄Х: това е условие на вярата.]

35 – Да се сърди на брат мюсюлманин повече от три дни.

36 – Да се постоянства в прелюбодеянието.

37 – Да се осъществяват хомосексуални връзки и да не се прави покаяние за това.

38 – Да не се изпълнява еза̄на по начин, показан в книгите по фикх и без да се спазва оказаното време; да не се оказва почит и слуша еза̄н, изпълнен съгласно сунната.

39 – Да не се възпрепятства – със сладки думи и засмяно лице – онзи, който върши хара̄м, при условие, че има възможност за това.

40 – Мъжът да дава съгласие на своята съпруга, дъщеря или на всяка друга жена, която има правото да предупреждава, да излизат на улицата с непокрити глави, ръце, крака, с украсени и напарфюмирани дрехи, и да се срещат с неподходящи хора.

ИМА МНОЖЕСТВО ГОЛЕМИ ГРЕХОВЕ: [72 от тях са както следва.]

1 – Да се убива несправедливо.

2 – Да се прелюбодейства.

3 – Да се осъществява хомосексуална връзка.

4 – Да се пие вино и всякакви други алкохолни напитки. [Да се пие бира е хара̄м.]

5 – Да се краде.

6 – Да се ползва упойващо вещество за удоволствие.

7 – Да се присвоява насилствено чужд имот.

8 – Да се лъжесвидетелства.

9 – Да не се говее безпричинно и да се яде пред говеещи мюсюлмани.

10 – Да се взема и дава лихва.

11 – Да се дават много клетви.

12 – Да не се подчинява на родителите.

13 – Да се прекъсва връзка с махрем роднини, които се подчиняват на исляма.

14 – Да се бяга от фронта във време на война.

15 – Без право да се ползва имота на сирак човек.

16 – Да се мами при измерване и претегляне.

17 – Да се пропуска времето за нама̄з.

18 – Да се огорчава брат мюсюлманин [е по-греховно, отколкото да се руши Кяа̄бе. След неверието, няма друг грях, който да огорчава Алла̄ху теа̄ля̄ толкова, колкото да се ранява човешко сърце.].

19 – Да се казва “Това го каза Расӯлюллах!” за нещо, което не е казал.

20 – Да се взема подкуп.

21 – Да не се дава коректно свидетелство.

22 – Да не се дава зекя̄т и ушур.

23 – Да не се възпрепятстват онези, които вършат грехове, при условие, че има възможност за това.

24 – Да се изгарят живи животни.

25 – Да се забравя как се чете Кора̄н-и керӣм.

26 – Да се губи надежда в милостта на Алла̄ху теа̄ля̄.

27 – Да се мамят хора, независимо от тяхната религиозна принадлежност.

28 – Да се консумира свинско месо.

29 – Да се чувства омраза и хули един от Есха̄ба на Расӯлюллах (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем).

30 – Да се яде след насищане.

31 – За жените е хара̄м да се въздържат от леглата на своите съпрузи.

32 – За жените е хара̄м да отиват на посещение без да имат разрешение от мъжете си.

33 – Да се петни праведна жена, наричайки я “лека”.

34 – Да се доносничи сред мюсюлмани.

35 – Да се показва аврета пред други хора. [Частта на мъжкото тяло между пъпа и коленете е аврет. Цялото женско тяло, с изключение на лицето и шепите, е аврет.] Да се гледа аврета на други хора също е хара̄м.

36 – Да се яде и дава на други хора да ядат мърша.

37 – Да се злоупотребява с доверието.

38 – Да се одумват мюсюлмани.

39 – Да се завижда.

40 – Да се приписва съдружник на Алла̄ху азӣм-ӯш-ша̄н (ширк).

41 – Да се лъже.

42 – Да се високомерничи.

43 – За онзи, който е на предсмъртно легло, е хара̄м да лиши от наследство своя наследник.

44 – Да се скъперничи.

45 – Да се обича земно (хара̄мите и мекрӯхите).

46 – Да не се изпитва страх от наказанието на Алла̄ху теа̄ля̄.

47 – Да не се приема хара̄ма за хара̄м.

48 – Да не се приема халяла за халял.

49 – Да се вярва в предсказанията на гледачите.

50 – Да се вероотстъпничи.

51 – Да се гледат чужди жени и момичета, без да има оправдание.

52 – За жените е хара̄м да носят мъжки дрехи.

53 – За мъжете е хара̄м да носят женски дрехи.

54 – Да се върши грях в Харем-и Кяа̄бе.

55 – Да се изпълнява еза̄н и нама̄з преди да е настанало време.

56 – Да се въстава срещу заповедите и законите на правителството.

57 – За мъжете е хара̄м да казват, че аврета на техните съпруги прилича на тази на майките им.

58 – Да се хули майката на съпругата.

59 – За мюсюлманите е хара̄м да се прицелват един в друг.

60 – Да се яде или пие от остатъка на куче.

61 – Да се натяква извършено добро.

62 – За мъжете е хара̄м да носят коприна.

63 – Да се упорства в невежеството. [Т.е. да не се изучава ехли суннитското вероубеждение, фарзовете, хара̄мите и другите необходими знания.]

64 – Да се полага клетва с имена, които не са съобщени от исляма.

65 – Да се отбягва знанието.

66 – Да не се осъзнава факта, че невежеството е беда.

67 – Да се упорства в малкия грях.

68 – Да се смее на глас, без крайна необходимост.

69 – Да се ходи джунуб (без гусюл абдест) толкова дълго, колкото да се изпусне времето за нама̄з.

70 – Да се осъществява полов контакт с жена в месечен цикъл или следродилен период.

71 – Да се пее. Да се пеят неприлични неща и ползват музикални инструменти.

72 – Да се самоубива.

Мут’а никяхът е хара̄м [според четирите мезхеба. Мут’а е брак без свидетели: на една жена се дава определена сума пари и се договаря за съвместен живот за известно време.] Както за жените е хара̄м да излизат на улицата с непокрити глави, ръце и крака, така е хара̄м да излизат и с тънки, украсени, тесни и напарфюмирани дрехи.

Хара̄м е да се поглежда – дори без да се усеща страст – към жена, която е покрила своя гализ аврет с тесни дрехи. [Гализ аврет са подмишниците, гърдите, гърбът, бедрата, коленете и половия орган.] Хара̄м е да се гледа със сласт бельото на чужда жена. Хара̄м е да се гледа сластно към нейния негализ аврет, покрит с тесни дрехи. [Негализ аврет са главата, лицето, шията, ръцете и частта от краката, която се пада под коленете.] Хара̄м е да се правят, печатат и рисуват картини, които подбуждат страстта и стават причина за вършене на хара̄м. [Куфр е (изкарва от исляма) ако с пренебрежение се каже, визирайки някой хара̄м: “И какво от това?”]

Хара̄м е да се разточителства с водата при изпълняване на абдест и гусюл.

Хара̄м е да се говори лошо за предишните евлии; да се обвиняват в невежество; да се извличат от думите им заключения, които не съответстват на исляма; да не се вярва, че проявяват кера̄мети и след като починат; да се мисли, че губят виляйета (близостта към Алла̄ху теа̄ля̄) след смъртта; да се пречи на мюсюлманите, които посещават техните гробове с цел берекет. Хара̄м е да се мисли лошо за мюсюлманите, да се угнетява, краде, завижда, клевети, лъже и злослови.

ДЕСЕТ НЕЩА СТАВАТ

ПРИЧИНА ЗА УМИРАНЕ

БЕЗ ӢМĀН (ВЯРА)

1 – Да не се изучават заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄.

2 – Да не се коригира вярата съгласно ехли суннитската.

3 – Да се изпитва силно влечение към земен имот, позиция и слава.

4 – Да се угнетяват и измъчват хора, животни и собствените тяло и душа.

5 – Да не се оказва благодарност към Алла̄ху теа̄ля̄ и онези, които са станали причини за вършене на добрини.

6 – Да не се изпитва страх от губене на вяра.

7 – Да не се изпълнява петкратен нама̄з на време.

8 – Да се дава и получава лихва.

9 – Да се подценяват и омаловажават стриктните мюсюлмани, наричайки ги например “изостанали”.

10 – Да се говорят, пишат и рисуват неприлични неща.

ЧОВЕК, ЗА ДА ПРИТЕЖАВА ЕХЛИ СУННИТСКА (ПРАВИЛНА) ВЯРА, ТРЯБВА ДА ОБРЪЩА ВНИМАНИЕ НА СЛЕДНИТЕ НЕЩА

1 – Алла̄ху теа̄ля̄ притежава качества и те са отделни от същината Му.

2 – Вярата не се увеличава или намалява (промяна настъпва в нейната сила, сияние).

3 – Човек не губи вяра с вършене на голям грях.

4 – Вярата в неведомото е в основата на вярата.

5 – По отношение на вяра не би могло да има къя̄с.

6 – Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде видян в Рая.

7 – Упованието (тевеккюл) в Алла̄ху теа̄ля̄ е условие на вярата.

8 – Делата не са част от вярата.

9 – Вярата в съдбата е условие на вярата.

10 – Да се следва един от четирите мезхеба по отношение на дела е задължително.

11 – Задължително е да се обичат всички сподвижници, роднини и съпруги на Пророка ни (алейхиссаля̄ту весселя̄м).

12 – Превъзходството на четиримата халӣфи е по реда на тяхното управление.

13 – Сева̄бите от на̄филетата, като нама̄з, орудж и милостиня, могат да бъдат подарявани на други хора.

14 – Ми’ра̄джът се е осъществил посредством тяло и душа.

15 – Кера̄метите на евлиите са истина.

16 – Шефа̄’атът (застъпничеството) е истина.

17 – Допустимо е да се прави месх на мест.

18 – Въпросите в гроба са истина.

19 – Мъчението в гроба ще е както за тялото, така и за душата.

20 – Алла̄ху теа̄ля̄ създава хората и техните дела. Хората притежават воля.

21 – Препитанието може да е и от хара̄м, и от халял.

22 – Допустимо е с душите на евлиите да се прави тевессул и да се иска в тяхно име.

ЛОШИ НРАВИ

1 – Неверие.

2 – Невежество.

3 – Страх от порицание. [Т.е. да не се приема истината поради страх от порицания и критики.]

4 – Човек да обича да бъде хвален. [Самодоволните хора обичат да бъдат възхвалявани.]

5 – Бид’ат (неправилно) вероубеждение.

6 – Да се следват страстите, желанията и удоволствията на нефса.

7 – Да се следват непознати хора.

8 – Показност. [Да се върши а̄хиретско дело за постигане на светска облага.]

9 – Тӯл-и емел. [Да се иска дълъг живот за изпитване на земна наслада.]

10 – Да се търсят земни удоволствия по непозволен от исляма начин.

11 – Надменност.

12 – Прекалена скромност.

13 – Уджб. [Самодоволство, породено от извършените добрини и иба̄дети.]

14 – Завист. [Да завиждаш означава да искаш завижданият от теб човек да загуби благата, с които е дарен. Ебуллейс-и Семеркандӣ е казал: “Молитвите на трима не се приемат: на ядящия хара̄м, злословеца и завистника”.]

15 – Хъкд. [Да се подценяват другите хора.]

16 – Шема̄тет. [Да се изпитва радост, когато другите хора са сполетени от беди.]

17 – Хиджр. [Да се сърди на приятели.]

18 – Джубн. [Да се проявява страхливост.]

19 – Техеввур. [Да се изпитва прекомерен гняв.]

20 – Гадр. [Да се спазва даденото обещание.]

21 – Измяна. [Да се вършат неща, заличаващи доверието. Това е израз на двуличие.]

22 – Да не се държи на думата. [В хадӣс-и шерӣф се казва: “Има три признаци на двуличие: да се лъже; да не се изпълнява обещаното; да се изменя на доверието.”]

23 – Сӯ-и зан (лошо предположение). [Сӯ-и заннът е хара̄м. Да се мисли, че Алла̄ху теа̄ля̄ няма да прости греховете е сӯ-и зан спрямо Него. Да се смятат мюсюлманите за грешници също е сӯ-и зан.]

24 – Пристрастеност към материалното.

25 – Тесвиф. [Да се отлага изпълнението на благочестиво дело.] В хадӣс-и шерӣф се казва: “Оценете стойността на пет неща, преди да са дошли други пет: на живота преди смъртта; на здравето преди болестта; на това да се печели а̄хирета в земния живот (преди смъртта); на младостта преди старостта; на богатството преди бедността.”

26 – Да се обичат фа̄сиците (грешниците, лошите хора). [Да се угнетява е най-големият фиск (фъск). Да се върши хара̄м се нарича фъск.]

27 – Да се проявява вражда към учените. [Да се подиграва с ислямските знания и учени е проява на неверие.]

28 – Фитне. [Т.е. да се причинява страдание и притеснение на хората. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Фитнето спи, проклет да е онзи, който го пробуди.”]

29 – Муда̄хене и муда̄ра. [Муда̄хене е да не се възпира онзи, който върши хара̄м (при условие, че вмешателството е осъществимо). Муда̄хене е да се жертва религия в замяна на светско, а муда̄ра е да се жертва светско в замяна на религия.]

30 – Инат (упорство) и мука̄бере. [Да не се приема истината.]

31 – Нифа̄к. [Двуличие, лицемерие.]

32 – Да не се размишлява върху извършените грехове, създанията на Алла̄ху теа̄ля̄ и собственото състояние.

33 – Да се кълне мюсюлманин.

34 – Да се назовава мюсюлманин с грозно име.

35 – Да се отхвърля извинението.

36 – Да се прави грешно тълкувание на Кора̄н-и керӣм.

37 – Да се упорства в хара̄ма.

38 – Да се злослови.

39 – Да не се прави тевбе (покаяние).

40 – Да се проявява пристрастеност към имущество и власт.

[Трябва да се въздържаме от лоши нрави и устремяваме към красиви. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Заради красивия си морал, рабът, чиито поклонения са малко, ще постигне високи степени в Съдния ден.”

“Най-лесното и полезно поклонение е да се говори малко и притежава красив морал.”

“Да имаш красив морал означава да се доближаваш към онзи, който се отдалечава от теб; да прощаваш онзи, който угнетява и да вършиш добро на онези, които се самолишават.”]

Девета част

Могат ли свещените знамения и молитви да се

напишат на латиница или кирилица?

Макар че се опитахме да направим това, не сполучихме. Каквито и знаци да се добавят към тези букви, ни би било възможно да се изчетат правилно. За да се произнесат като ислямските букви, трябва да има някой познавач на техните оригинали, който да ги прочита многократно, а ние да повтаряме. Когато човек положи старание да свикне с това, ще се сдобие с възможността и благото да опознае ислямските букви и техните произношения. Хадӣс-и шерӣфите и фъкъхските книги наподробно са описали величието на това благо, неговите ползи за земния и отвъдния живот, и многобройните сева̄би, които ще бъдат спечелени.

Ето защо всеки мюсюлманин трябва да се старае към този голям сева̄б, като праща своите деца на джамии или на курсове, където се преподава четене на Кора̄н-и керӣм. Това ще ги научи на правилното произношение на ислямските букви.

Пророкът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал:

“Всеки от вас е като пастира на едно стадо! Както овчарят пази своето стадо, така и вие трябва да пазите от Ада онези, които са в домовете ви и под ваша команда! Трябва да ги научите на исляма. Ако не го направите, ще бъдете приведени под отговорност.”

“Много мюсюлмански деца ще влязат в Ада на име Вейл заради бащите си, които се впуснали единствено в печелене на пари и изживяване на удоволствия, и тичали подир земни дела, а не научили децата си на исляма и на Кора̄н-и керӣм. Аз съм далеч от такива бащи и те са далеч от мен. Онези, които не учат децата си на религия, ще отидат в Ада.”

“Тези, които учат децата си на Кора̄н-и керӣм или ги пращат на учители, за всяка негова буква ще получат наградата на десетократно посещение на Кяабе. В Съдния ден на главите им ще бъде поставена корона (ще постигнат високи степени). Всички ще ги виждат и ще им се възхищават.”

“Когато едно мюсюлманско дете изпълни поклонение, на баща му ще се даде толкова сева̄б, колкото получава и то. Ако някой научи детето си на грях, то колкото грехове извърши това дете, толкова ще се напишат и на баща му.”

Когато се чете Кора̄н-и керӣм трябва да се спазват десет едеба (мустехаба):

1 – Трябва да се чете с абдест и да се обръща към къбле.

2 – Да се чете бавно и да се мисли за неговото значение. Тези, които не разбират смисъла, също трябва да четат бавно и снизходително.

3 – Да се плаче.

4 – Когато се чете знамение за мъчение, трябва да се изпитва страх, а когато се чете знамение за милост – радост. Преди четене се казва Е’ӯзу и Бесмеле.

5 – Ако у четящия се появи чувство за показност или пречи на някой, който кланя нама̄з, трябва да продължи тихо. За ха̄фъзите (хора, които знаят Кора̄н-и керӣм наизуст) е по-голям сева̄б да четат Кора̄н-и керӣм, като гледат в мусха̄фа, отколкото наизуст, защото така и очите им биха извършили иба̄дет.

6 – Необходимо е да се чете с красив глас и теджвӣд. Хара̄м е да се чете тананикайки, с което буквите и думите претърпяват промяна. Когато буквите не се променят, става мекрӯх.

7 – Свещеният Кора̄н е изначално слово и качество на Алла̄ху теа̄ля̄. Произнасянето на думите в него е като да се каже “Огън!” Лесно е да се каже, но никой не би му издържал. Същото важи и за значенията на тези букви: те не са като останалите. Ако значенията им се проявят, седемте слоя небеса и земя не биха издържали. Алла̄ху теа̄ля̄ е скрил в тези букви величието и красотата на Своето слово и го изпратил на хората.

8 – Преди да се чете, трябва да се помисли за величието на Алла̄ху теа̄ля̄. Както за докосване е нужна чиста ръка, така и за четене е нужно чисто сърце. Човек, който не разбира величието на Алла̄ху теа̄ля̄, не би могъл да разбере и величието на Кора̄н-и керӣм. А за да се разбира величието на Алла̄ху теа̄ля̄, трябва да се мисли за Неговите качества и създания. Трябва да се чете с мисълта, че това е слово на Създателя и Собственика на всички създания.

9 – Не бива да се мисли за други неща. Ако човек се разхожда в едно градина, като мисли за съвсем различни неща, а не за видяното, той реално няма да се е разходил в нея. По същия начин свещеният Кора̄н е мястото, където се разхождат сърцата на мюсюлманите. Този, който чете, трябва да мисли за изумителностите и мъдростите в него.

10 – Трябва да се мисли за смисъла на всяка дума и да се повтаря, докато се разбере.

Значенията на молитвите, които се четат в нама̄за

СУБХĀНЕКЕ

О, Аллах мой! Пречист си Ти. Хвала на Теб. Твоето име е велико. (Твоето величие е над всичко.) Няма друг бог освен Теб.

ЕТТЕХИЙЙА̄ТУ

Всички почити, салева̄ти и добрини са характерни за Аллах. О, пейгамбере! Селя̄мът, милостта и берекетът на Аллах да бъдат върху теб. Селя̄мът да бъде върху нас и върху праведните раби на Аллах. Засвидетелствам, че Аллах е един и пак засвидетелствам, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е Негов раб и пророк.

АЛЛА̄ХУММЕ САЛЛИ

О, Аллах мой, благослови Мухаммед (алейхисселя̄м) и семейството му, както си благословил Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м) и рода му! Без съмнение Ти си преславен, велик.

АЛЛА̄ХУММЕ БА̄РИК

О, Аллах мой, дари благодат на Мухаммед (алейхисселя̄м) и на семейството му, както си дарил благодат на Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м) и на рода му! Без съмнение Ти си преславен, велик.

РАББЕНА̄ А̄ТИНА̄

Я̄, Раббӣ (О, Господи!) Дай ни добрини на този и в отвъдния свят, и ни опази от мъчението на огъня. О, най-милосърдни сред милосърдните, с Твоето милосърдие…

ДУ’А̄ТА КУНӮТ

О, Аллах мой! Теб те молим за помощ; Теб те молим за опрощение; от Теб искаме напътствие; вярваме в Теб; пред Теб се покайваме и на Теб се уповаваме; прославяме Те с всяко добро; теб възхваляваме за благата и не ги отричаме; отхвърляме и страним от онези, които вършат грехове.

О, Аллах мой! Само на Теб служим; на Теб изпълняваме нама̄з; на Теб се покланяме в седжде; към Теб се стремим и на Теб се уповаваме; надяваме се на Твоето милосърдие и се страхуваме от мъчението Ти, защото то без съмнение застига неверниците, покриващи истината.

МОЛИТВАТА ЗА ИСТИГФА̄Р

[В много от свещените знамения се казва “Споменавайте Ме често.” В сӯра “Иза̄ джа̄е” по смисъл се казва: “Молете ме за прошка. Ще приема вашите молитви и ще ви опростя греховете.” Както се вижда, Алла̄ху теа̄ля̄ на много места ни е заповядал да искаме прошка. Ето защо хазрети Мухаммед Ма’сӯм в осемдесето писмо от втори том казва: “Следвайки тази заповед, чета молитвата за истигфа̄р след всеки нама̄з и казвам “Естагфируллах” по 67 пъти. Молитвата за истигфа̄р е “Естагфируллахел’азъйм еллезӣ ля̄ иля̄хе илля̄ хув ел хаййел каййӯме ве етӯбу илейх.” Вие също правете това често! При всяко казване трябва да се мисли за смисъла, който е “О, Аллах! Прости ми!” Това спасява от проблеми и страдания онзи, който го чете и онези около него. Много хора я четоха и винаги видяха полза от нея.”] [Когато човек си ляга е добре да каже: “Я, Аллах! Я, Аллах!” и три пъти “Естагфируллах мин кулли ма̄ керихаллах”, и да повтаря това, докато заспи.]

Шейх-ул-ислям Ахмед На̄мъкӣ Джа̄мӣ (поч. през 536 [1142] г.) в “Мифта̄х-ун-неджа̄т” пише: “Ако човек направи покаяние и спази неговите условия, всяка улица, през която премине и всяко място, на което седне, ще се гордеят с него. Луната, слънцето и звездите ще се молят за него. Гробът му ще се превърне в градина от Рая. Човек, който не е направил такова тевбе, трябва да дружи с такива, които са направили . В хадӣс-и шерӣфи се казва: “Най-ценното поклонение е да се обича евлия.” и “Всички грехове на онзи, който прави тевбе и истигфа̄р, ще бъдат опростени.” [Тевбе се прави със сърце, а истигфа̄р с език.]

------------------------------

ДУ’А̄ТА ТЕВХӢД

Я Аллах, я Аллах. Ля̄ иля̄хе иллялла̄х Мухаммедун Расӯлюллах. Я Рахма̄н, Я Рахӣм, я афувву я Керӣм, фа’фу аннӣ верхамнӣ я ерхамерра̄химӣн! Тевеффенӣ муслимен ве елхъкнӣ бисса̄лихӣн. Алла̄хуммагфирлӣ ве ли-а̄ба̄ӣ ве уммеха̄тӣ ве ли а̄ба̄-и ве уммеха̄тӣ зевджетӣ ве ли-еджда̄дӣ ве джедда̄тӣ ве ли-ебна̄ӣ ве бена̄тӣ ве ли-ихветӣ ве ехава̄тӣ ве ли-а’ма̄мӣ ве амма̄тӣ ве ли-ахва̄лӣ ве ха̄ла̄тӣ ве ли-уста̄зӣ Абдулхакӣм-и Арва̄сӣ ве ли ка̄ффетил му’минӣне вел-му’мина̄т. “Рахметулла̄хи теа̄ля̄ алейхим еджма’ӣн.”

Notlar

[←1]

Хиджра – Преселение от Мекка в Медӣна.

[←2]

Келиме-и шеха̄дет (засвидетелстване) – Казване на “Ешхеду ен ля̄ иля̄хе илляллах ве ешхеду енне мухаммеден абдуху ве расӯлюх”.

[←3]

Фъкъх (фикх, фъкх) – Наука, която съобщава нещата, които трябва да се вършат и отбягват.

[←4]

Фейз – сияние, сила, която тече от сърце в сърце и кара човека да върши харесвани от Алла̄ху теа̄ля̄ дела.

[←5]

Илмиха̄л – Книга, която предава знания за вярата, иба̄детите и нравствеността, необходими за всички мюсюлмани.

[←6]

[Започвам с името на Алла̄ху теа̄ля̄, Който е Азъйм (велик). Хвала на Алла̄ху теа̄ля̄, Който ни даде ислямската религия и благоволи вярата. Хвала на Алла̄ху теа̄ля̄, който стори водата чистеща, а исляма светлина.]

[←7]

[О, Аллах мой! Дай ми да пия една чаша на мен, Твоя раб, от басейна на Пророка Ти, от който щом веднъж се изпие, повече жажда не се усеща.]

[←8]

[О, Аллах мой! Разреши ми да вдъхна от райските ухания и ме дари с райски блага, а не с миризми от Ада.]

[←9]

[О, Аллах мой! Както с Твоето сияние озари лицата на евлиите, така озари и моето. В деня, когато лицата на Твоите врагове ще бъдат черни, не сторвай моето лице черно заради греховете.]

[←10]

[О, Аллах мой! Подай ми книгата от дясната страна и улесни моята равносметка.]

[←11]

[О, Аллах мой! Не подавай книгата за делата ми отляво или отзад. Не сторвай равносметката ми трудна.]

[←12]

[О, Аллах мой! Не хвърляй в Ада моите тяло и коса. В деня, когато няма да има сянка, ме подслони в сянката на Арша.]

[←13]

[О, Аллах мой! Стори ме от онези, които слушат казаното и спазват най-доброто от него.]

[←14]

[О, Аллах мой! Освободи врата ми от мъчение.]

[←15]

[О, Аллах мой! Стори моите крака устойчиви в Деня, когато краката се подхлъзват на Съра̄т.]

[←16]

[О, Аллах мой! В Деня, когато краката на Твоите врагове ще се подхлъзват, стори моите устойчиви. О, Аллах мой! Стори работата ми да е харесана! Опрости греховете ми! Приеми моите дела! Стори търговията ми халял!]

[←17]

[О, Аллах мой! Прославям Те с Твоята хвала. Засвидетелствам, че няма друг бог, освен Теб, че Ти си един, че нямаш съдружник и че Мухаммед (алейхисселя̄м) е Твой раб и Пророк.]

[←18]

Фа̄джир – Човек, който върши грехове и разпространява тяхното вършене.

[←19]

Мура̄кабе – контролиране на нефса, незабравяне на Алла̄ху теа̄ля̄.

[←20]

Фейз – сияние, светлина, нур, любов към Алла̄ху теа̄ля̄.

[←21]

Мъж да оприличи жена си или нейните лице, глава, полов орган или друг орган на жена, с която е вечно харам да се ожени, или на част от тялото ѝ, което е харам да се гледа, с думите “Ти си като майка ми” или “Твоят гръб е като гърба на майка ми.”

Мъж, който каже на жена си “Главата ти е като гърба на майка ми”, докато не изплати кеффа̄рет, не може да я прегръща, целува и осъществява полов контакт. Кеффа̄ретът зъха̄р е като оруджовия кеффа̄рет. (Ибни Нуджейм)